REVISTA 9 SEMNE. Nr. 2. TEOLOGIA BIBLICĂ

 Revista 9Semne este un proiect al 9Marks SUA pentru cititorii de limba română.

Copyright © 9Marks, 2017. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă şi prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

DESIGN

Coperta  - Wirley Corrêa - Layout Produção Gráfica.

Redactarea în format electronic (pentru ediția în limba română)

Dacă nu este altfel menționat în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu 1932, ediția revizuită. 

Pentru mai multe informații despre revista 9Semne, vă rugăm să vizitați pagina noastră de internet www.9marks.org sau să ne scrieți pe email la: revistarom@9marks.org.

PROBLEMA PREDICĂRII ÎN ZILELE NOASTRE – ȘI TEOLOGIA BIBLICĂ, ÎN CALITATE DE SOLUȚIE LA ACEASTA

Despre autor: Thomas R. Schreiner este profesor de interpretare a Noului Testament la Southern Baptist Theological Seminary în Louisville, Kentucky și păstor cu predicarea la Clifton Baptist Church. Îl puteți găsi pe Twitter la @DrTomSchreiner.

DIAGNOZA – PROBLEMA PREDICĂRII DIN ZILELE NOASTRE (PARTEA 1)

Se prea poate ca bătălia pentru ineranța Scripturii să fie deja câștigată în interiorul asociației de biserici de care eu aparțin, și anume Convenția Baptistă de Sud. Cu toate acestea, nici noi și nici alte denominații sau biserici evanghelice care au câștigat astfel de bătălii nu ar trebui să ne felicităm prea devreme. Asta pentru că bisericile conservatoare pot să accepte ineranța Scripturii, dar încă să respingă în practica lor suficiența Cuvântului lui Dumnezeu. Putem spune că Scriptura este Cuvântul fără greșeală al lui Dumnezeu, și totuși să eșuăm să o propovăduim cu seriozitate de la amvoanele noastre.

În fapt, în multe din bisericile evanghelice din zilele noastre există o foame după Cuvântul lui Dumnezeu. Seriile de predici ajung parcă să semene precum serialele de televiziune Gilligan’s Island, Bonanza sau Mary Tyler Moore. Predicarea se concentrează adesea pe etapele ce trebuie parcurse pentru a avea o căsătorie de succes sau pe cum să îți crești copiii în cultura de astăzi. Fără îndoială că predicile care tratează subiecte legate de familie sunt foarte nimerite și necesare, dar adesea putem observa două probleme care apar în legătură cu acestea. În primul rând, se neglijează frecvent ceea ce spune cu adevărat Scriptura. Cât de multe predici pe tema familiei prezintă cu credincioșie și sentimentul urgenței ceea ce Pavel spune cu adevărat despre rolurile bărbatului și femeii (Efes. 5:22-33)? Nu cumva suntem noi deranjați de ceea ce Scriptura spune?

În al doilea rând, și probabil mai important, este că astfel de predici rămân aproape întotdeauna la nivel orizontal. Ele devin laitmotivul adunării săptămână de săptămână, în timp ce gândirea teologică ce pătrunde în Cuvântul lui Dumnezeu și care asigură temelia întregii vieți este ignorată și tratată cu tăcere. Păstorii noștri s-au transformat în niște moraliști care oferă, săptămână de săptămână, sfaturi despre cum să duci o viață fericită.

Multe adunări nu conștientizează ce se petrece cu ele, pentru simplul motiv că viața morală pe care o astfel de predicare o încurajează se află, cel puțin în parte, în acord cu Scriptura. Ea vorbește nevoilor aparente ale credincioșilor și necredincioșilor deopotrivă.

Păstorii mai cred și că ei trebuie să își împăneze predicile cu istorioare și ilustrații, astfel încât anecdotele lor să sublinieze învățătura morală enunțată. Orice bun predicator se va folosi de ilustrații. Dar predicile pot deveni atât de înțesate de istorioare, încât să ajungă complet lipsite de orice fel de teologie.

I-am auzit pe unii evanghelici spunând destul de des că bisericile evanghelice o duc destul de bine în ce privește teologia, întrucât congregațiile nu se plâng de nimic din ceea ce noi le predicăm. Un astfel de comentariu este chiar înfricoșător. În calitate de păstori, noi avem responsabilitatea de a propovădui „întreg sfatul lui Dumnezeu” (F.A. 20:27). Nu ne putem bizui pe sondajele de opinie ale adunărilor pentru a stabili dacă ne împlinim chemarea. Trebuie să ne bazăm pe ceea ce Scriptura ne cere. Se prea poate ca o adunare să nu fi fost obișnuită cu predicarea serioasă a Cuvântului lui Dumnezeu, așa încât ei să nu conștientizeze care sunt lucrurile în care noi, ca păstori, eșuăm.

Pavel ne avertizează că „se vor vârî între voi lupi răpitori, care nu vor cruța turma” (F.A. 20:29). În alt loc, el spune că „va veni vremea când oamenii nu vor putea să sufere învățătura sănătoasă; ci îi vor gâdila urechile să audă lucruri plăcute, și își vor da învățători după poftele lor. Își vor întoarce urechea de la adevăr, și se vor îndrepta spre istorisiri închipuite” (2Tim. 4:3-4). Dacă ne evaluăm predicarea în funcție de dorințele congregațiilor, am putea sfârși prin a pregăti rețeta ereziei. Nu spun prin asta că adunările noastre sunt eretice, ci doar că nu opinia majorității trebuie să fie testul credincioșiei noastre, ci Cuvântul lui Dumnezeu. Chemarea păstorilor este aceea de a hrăni turma prin Cuvântul lui Dumnezeu, nu să placă oamenilor oferindu-le ceea ce ei vor să audă.

Mult prea adesea, adunările noastre sunt foarte slab învățate de aceia dintre noi care predicăm. Gândiți-vă ce se întâmplă când noi hrănim o adunare cu o hrană constantă formată din predicare moralistă. Da, ar putea învăța să fie blânzi, iertători, iubitori și buni soți sau soții (și evident, orice alt lucru bun!). Inimile lor ar putea fi încălzite și chiar zidite. Dar atâta vreme cât fundamentul teologic este neglijat, lupul ereziei se apropie tot mai mult adulmecând. Dar de ce? Nu pentru că păstorul este un eretic. El poate fi foarte biblic și credincios în teologia lui, și totuși să facă doar aluzie la teologie în întreaga lui predicare, neglijând să predice poporului lui istoria și teologia Bibliei.

Astfel, în prima sau a doua generație, adunarea s-ar putea afla în mod inconștient în situația de a chema la predicare un păstor liberal. Acest nou păstor va continua să predice ca oamenii să fie buni, blânzi și iubitori. Mai apoi, va sublinia importanța căsătoriilor bune și a relațiilor dinamice. Oamenii din biserică nu ar mai putea nici măcar face diferența, întrucât teologia acestuia sună identic teologiei păstorului conservator care l-a precedat. Și, într-un sens, așa și este, căci păstorul conservator n-a propovăduit sau predicat niciodată teologia lui. El a crezut în ineranța Scripturii, dar nu și în suficiența ei, întrucât nu a propovăduit congregației lui tot ceea ce Scriptura spune.

Ignoranța noastră cu privire la teologia biblică iese la suprafață în mod constant. Îmi vin în minte două situații din ultimii zece ani (una pe un mare stadion, cu un vorbitor al cărui nume nu mi-l mai amintesc) în care un predicator îi invita pe oameni să vină în față. Predica de pe stadion se dorise evanghelistică, dar pot spune cu onestitate că Evanghelia nu fusese deloc predicată. Nu se spusese nimic despre Hristos cel răstignit și înviat, sau de ce a fost El răstignit și înviat. Nu s-a spus nimic despre motivul pentru care credința este mântuitoare, nu faptele. Mii de oameni au venit în față și, fără îndoială, au fost socotiți drept mântuiți. Dar mi-am clătinat capul gândindu-mă la ceea ce se petrecuse cu adevărat. M-am rugat ca măcar unii dintre ei să fie convertiți cu adevărat, poate datorită faptului că știau conținutul mesajului Evangheliei din altă ocazie când îl auziseră. Același lucru s-a petrecut la un program de biserică unde am asistat ca vizitator. Predicatorul a făcut un îndemn insistent de a „veni în față” și a fi „mântuiți”, în condițiile în care nu făcuse nici o explicare a Evangheliei!

Astfel de predici care pot să umple bisericile noastre cu oameni neconvertiți sunt de două ori periculoase: acești oameni au fost asigurați de păstori că ei sunt convertiți și nu-și pot pierde niciodată mântuirea, dar în realitate ei sunt în continuare pierduți. Apoi, începând din acea zi, ei sunt îndemnați săptămână de săptămână să facă același lucru, folosind pentru asta noua evanghelie a acestor vremuri post-moderne: fii drăguț!

DESCOPERIREA – CE ESTE TEOLOGIA BIBLICĂ (PARTEA 2)

Soluția la problemele predicării superficiale descrise în partea întâi este în realitate destul de simplă: păstorii trebuie să învețe să folosească teologia biblică în predicarea lor. Cu toate acestea, a învăța cum să facem acest lucru implică să începem prin a ne pune următoarea întrebare: Ce este teologia biblică?

Teologia biblică versus teologia sistematică

În contrast cu teologia sistematică, teologia biblică se focalizează pe derularea evenimentelor biblice. Teologia sistematică, chiar dacă este informată de teologia biblică, este atemporală. Don Carson subliniază faptul că teologia biblică „se află mai aproape de textul biblic decât teologia sistematică, își propune să obțină o sensibilitate autentică în ceea ce privește caracterul distinctiv al fiecărui pasaj, și caută să conecteze diversele pasaje biblice, folosind temele incluse în acestea. De aceea, în mod ideal, teologia biblică reprezintă un fel de disciplină de tip punte între exegeza responsabilă a textului și teologia sistematică responsabilă (chiar dacă fiecare din acestea influențează în mod inevitabil pe celelalte două).[1]

Cu alte cuvinte, teologia biblică își restricționează aria de aplicabilitate într-un mod mai conștiincios la mesajul textului sau la grupul de pasaje biblice aflate în analiză. Ea caută să identifice temele care sunt centrale pentru scriitorii biblici, în contextul lor istoric, și încearcă să discearnă coerența acestor teme. Teologia biblică se concentrează pe derularea evenimentelor din Scriptură – pe desfășurarea planului lui Dumnezeu în istoria răscumpărării. După cum vom vedea mai în detaliu în partea a treia, aceasta înseamnă că noi trebuie să interpretăm și deci să predicăm fiecare pasaj în contextul relației lui cu întreaga derulare a istoriei biblice.

Pe de altă parte, teologia sistematică ridică întrebări cu privire la acel text, care reflectă preocupări filozofice sau întrebări relevante pentru vremea aceasta. Sistematicienii pot, de asemenea, să exploreze, cu un scop bun, teme care sunt prezente în mod implicit în scrierile biblice, dar care nu capătă o atenție susținută în acel text biblic. Totuși, ar trebui să fie evident faptul că orice teologie sistematică vrednică de acest nume se construiește pe temelia teologiei biblice.

Așa cum notează Brian Rosner, accentul distinctiv al teologiei biblice stă în aceea că aceasta „lasă ca textul biblic să stabilească agenda”[2]. Kevin Vanhoozer subliniază astfel rolul specific al teologiei biblice: „teologia biblică este numele dat unei abordări în interpretarea Bibliei care pleacă de la prezumția că Biblia, Cuvântul lui Dumnezeu, este transmisă textual prin cuvintele unor ființe omenești, cuvinte care au trăsături literare variate și condiționare istorică”[3]. Sau, „pentru a afirma acest lucru într-un mod și mai pozitiv, teologia biblică corespunde intereselor textelor în cauză”[4].

Carson exprimă bine această contribuție a teologiei biblice:

„Așa cum implică numele ei și chiar cum ea funcționează inductiv în diversele texte biblice, în mod ideal, teologia biblică urmărește să descopere și să prezinte unitatea tuturor textelor biblice luate împreună, bizuindu-se primordial pe categoriile acelor texte analizate. În acest sens, vorbim despre teologie biblică canonică, despre teologia biblică „a întregii Biblii”[5].

Teologia biblică se poate limita la teologia cărții Geneza, a Pentateuhului, a Evangheliei după Matei, a cărții Romani, sau chiar a tuturor scrierilor lui Pavel. Și totuși, teologia biblică poate cuprinde de asemenea întregul canon al Scripturii, în care este integrată derularea istoriei Scripturii ca întreg. Mult prea adesea, predicatorii expozitivi se limitează singuri la cartea Levitic, la Evanghelia după Matei, sau la cartea Apocalipsa, fără a lua în considerare locul în care acestea se găsesc în derularea istoriei răscumpărării. Ei izolează astfel o parte a Scripturii de alta și, de aceea, predică într-o modalitate trunchiată, în loc să propovăduiască întreg sfatul lui Dumnezeu. Gerhard Hasel remarcă foarte bine că trebuie să facem teologie biblică într-un fel „care caută să facă dreptate tuturor dimensiunilor realității față de care mărturisesc textele biblice”[6]. Un astfel de mod de a face teologie nu este limitat doar la profesorii de seminar teologic, ci este responsabilitatea fiecărui predicator al Cuvântului!

Ajungem apoi la diferențele dintre teologia sistematică și teologia biblică, aspect în care Carson ne ghidează din nou[7]. Teologia sistematică ia în considerare contribuția teologiei istorice și, astfel, ea se folosește de lucrarea lui Augustin, Aquino, Luther, Calvin, Edwards și a numeroși alți teologi în formularea teologiei Scripturii. Teologia sistematică încearcă să transmită Cuvântul lui Dumnezeu direct contextului nostru cultural și zilelor noastre. De aceea, este evident că orice predicator bun trebuie să fie înrădăcinat în teologie sistematică pentru a proclama un cuvânt profund și puternic înaintea contemporanilor lui.

Teologia biblică este mai inductivă și formează temelia. Carson spune pe bună dreptate că teologia biblică este o „disciplină mediatoare”, în timp ce teologia sistematică este o „disciplină culminantă”. De aceea, putem afirma că teologia biblică joacă un rol intermediar, funcționând ca o punte între studiul istoric și literar al Scripturii, și teologia dogmatică.

Astfel, teologia biblică pleacă de la textul respectiv, în contextul lui istoric. Asta nu înseamnă că teologia biblică este o preocupare pur neutră sau obiectivă. Așa cum spunea Krister Stendhal, ideea că noi am putea să separăm ceea ce s-a dorit a se spune la vremea respectivă de ceea ce se dorește a se spune acum, este o himeră. Scobie spune următoarele lucruri despre teologia biblică:

„Presupozițiile ei, bazate pe o dedicare față de credința creștină, includ convingerea că Biblia reprezintă o revelație divină, că în Scriptură, Cuvântul lui Dumnezeu constituie norma pentru viața și credința creștinului și că tot ceea ce conțin Vechiul și Noul Testament poate fi, într-un anume fel, relaționat la planul și scopul singurului Dumnezeu al întregii Biblii. O astfel de teologie biblică poate fi localizată undeva între ceea ce Biblia „a vrut să spună inițial” și ceea ce ea „spune astăzi”.[8]

Implicația este, așadar, că teologia biblică nu este limitată la doar Noul sau Vechiul Testament, ci le ia în considerare pe amândouă, împreună, în calitate de Cuvânt al lui Dumnezeu. Într-adevăr, teologia biblică pleacă de la noțiunea potrivit căreia canonul Scripturii funcționează ca normă a ei și astfel ambele Testamente sunt necesare pentru a alcătui teologia Scripturii.

Echilibrând Vechiul și Noul Testament

Există o dialectică minunată între Vechiul și Noul Testament în ceea ce privește teologia biblică. Noul Testament reprezintă culminarea istoriei răscumpărării începută în Vechiul Testament și, de aceea, teologia biblică este, prin definiție, o teologie narativă. Ea capturează relatarea lucrării mântuitoare a lui Dumnezeu în istorie. Desfășurarea istorică a ceea ce Dumnezeu a făcut poate fi descrisă ca istoria mântuirii sau istoria răscumpărării.

Este de asemenea util să luăm în considerare Scripturile din punct de vedere al promisiunii și împlinirii: ceea ce este promis în Vechiul Testament, este împlinit în Noul. Trebuie să fim atenți să nu ștergem particularitatea istorică a revelației Vechiului Testament, astfel încât să eliminăm contextul istoric în care acesta s-a născut. Pe de altă parte, trebuie să recunoaștem progresul revelației, de la Vechiul Testament la Noul Testament. Un astfel de progres al revelației recunoaște natura preliminară a Vechiului Testament și cuvântul final care vine în Noul Testament. Prin a spune că Vechiul Testament este preliminar nu desființăm rolul lui crucial, căci nu putem înțelege Noul Testament dacă nu am cuprins de asemenea înțelesul Vechiului Testament, și vice-versa.

Unii sunt ezitanți în a accepta tipologia, dar o astfel de abordare este fundamentală pentru teologia biblică, întrucât aceasta este folosită de către înșiși autorii biblici. Ce este tipologia? Tipologia constă din corespondențele divin intenționate între evenimente, persoane și instituții din Vechiul Testament, și împlinirea lor în Hristos, în Noul[9], ca atunci când Matei se referă în Evanghelia lui la întoarcerea Mariei, a lui Iosif și a lui Isus din Egipt, folosind limbajul plecării Israelului din Egipt (Matei 2:15; Exod 4:22-23, Osea 11:1). Evident, nu doar autorii Noului Testament observă aceste „corespondențe intenționate divin”. Și autorii Vechiului Testament fac acest lucru. De exemplu, atât Isaia cât și Osea prezic un exod care va urma același model al primului exod. În același fel, Vechiul Testament așteaptă un nou David, care va fi chiar mai mare decât primul. Vedem apoi în însăși Vechiul Testament creșterea rapidă a tipologiei, așa încât împlinirea unui model este întotdeauna mai mare decât modelul însuși. Isus nu este doar un nou David, ci este un David mai măreț.

Tipologia recunoaște un model divin și un scop în istorie. Dumnezeu este Autorul final al Scripturii, iar relatarea ei reprezintă opera divină. Iar Dumnezeu cunoaște sfârșitul ei încă de la început, așa încât noi, în calitate de cititori, putem vedea în Vechiul Testament umbre ale împlinirii finale.

INSTRUIRE – CUM SĂ PRACTICĂM TEOLOGIA BIBLICĂ ATUNCI CÂND PREDICĂM (PARTEA 3)

Atunci când predicăm Cuvântul, este vital să înțelegem unde se situează cartea pe care o studiem în linia temporală a relatării istoriei răscumpărării. Cu riscul de a supra-simplifica lucrurile, pot spune că practicarea teologiei biblice în timp ce predicăm constă din două etape de bază: să privești înapoi, după care să privești la întreg.

Privește înapoi – teologia antecedentă

Walter Kaiser ne reamintește că ar trebui să luăm în considerare teologia antecedentă a fiecărei cărți atunci când predicăm din Scriptură[10].

De exemplu, când predicăm din cartea Exodul, cu greu vom reuși să interpretăm corect mesajul acesteia, dacă o citim separat de contextul ei precedent. Iar contextul care o precedă reprezintă mesajul din cartea Geneza. Vedem în cartea Geneza că Dumnezeu este Creatorul tuturor lucrurilor și că El a creat ființele omenești după chipul Său, astfel încât oamenii să ducă stăpânirea Domnului mai departe, peste întreaga lume. Cu toate acestea, Adam și Eva au eșuat în a se încrede în Dumnezeu și în a asculta de mandatul divin. Creația a fost urmată de cădere, care a introdus moartea și ruina în lume. Cu toate acestea, Domnul a promis că victoria finală a venit prin sămânța femeii (Gen. 3:15). Un conflict intens urma să aibă loc între sămânța femeii și sămânța șarpelui. Dar prima va izbândi. Urmărim apoi în restul cărții Geneza lupta dintre sămânța femeii și sămânța șarpelui, și învățăm că sămânța șarpelui este impresionant de puternică: Cain îl ucide pe Abel; cei răi îi domină numeric pe cei neprihăniți, până acolo încât doar Noe și familia lui mai rămân pe pământ – ființele omenești ajung să comploteze împotriva lui Dumnezeu, pentru a-și face un nume pe pământ, construind turnul Babel. Cu toate acestea, Domnul rămâne suveran. El îl judecă pe Cain. El îl distruge pe toți cu ocazia potopului, cu excepția lui Noe și a familiei sale. Apoi El încurcă și împiedică planurile ființelor omenești la turnul Babel.

Domnul face un legământ cu Avraam, Isaac și Iacov, și promite că biruința din Geneza 3:15 va veni prin sămânța lor. Domnul le va dărui urmași, teritorii și binecuvântare universală. Cartea Geneza se concentrează în special asupra promisiunii legată de urmașii acestor patriarhi. Cu alte cuvinte, Avraam, Isaac și Iacov nu intră în posesia țării promise și nici nu ajung să binecuvânteze întreaga lume în timpul generației lor. Dar cartea Geneza se încheie cu relatarea celor 12 copii pe care Domnul i-a dăruit lui Iacov.

Așadar, cum este această „teologie antecedentă” a cărții Geneza crucială pentru citirea cărții Exodul? Ea este elementară, pentru că, atunci când cartea Exodul începe cu înmulțirea minunată a poporului Israel, recunoaștem imediat că promisiunea avraamică a multor descendenți, formulată în cartea Geneza, se împlinea. Și nu doar aceasta, ci, gândindu-ne la Geneza 3, conștientizăm că Faraon este o sămânță a șarpelui, în timp ce Israel reprezintă sămânța femeii. Încercarea lui Faraon de a ucide pe toți pruncii de parte bărbătească reprezintă scopurile seminței șarpelui, așa cum vedem continuând bătălia între cele două semințe, pe care cartea Geneza a prevestit-o.

Continuând să studiem cartea Exodul și restul Pentateuhului, putem vedea că eliberarea Israelului din Egipt și promisiunea că ei vor cuceri țara Canaanului reprezintă de asemenea o împlinire a legământului Domnului făcut cu Avraam. Promisiunea teritorială începe acum să se împlinească. Mai mult, Israel funcționează acum, într-un fel, precum un nou Adam într-un nou ținut. Precum Adam, ei sunt chemați să trăiască în credință și ascultare, într-un spațiu pe care Domnul l-a dăruit lor.

Dacă ar fi să citim cartea Exodul fără a fi informați de mesajul precedent din cartea Geneza, nu am putea să percepem semnificația relatării acestei cărți. Am citi textul separat de contextul lui și am cădea pradă unei lecturi arbitrare.

Importanța teologiei antecedente este evidentă de-a lungul canonului biblic, și cred că ne vor fi de ajuns în acest sens câteva exemple, pe care le voi da pe scurt în cele ce urmează:

·        Cucerirea țării promise sub conducerea lui Iosua trebuie să fie interpretată în lumina legământului făcut cu Avraam, așa încât stăpânirea Canaanului este înțeleasă drept împlinirea promisiunii făcute lui Avraam, care spunea că el se va bucura de acest ținut.

·        Pe de altă parte, exilul regatului de Nord (722 Î.d.Hr.) și al celui de Sud (586 Î.d.Hr.) prevestit în cărțile profeților și relatat în mai multe cărți reprezintă împlinirea blestemelor legământului din Levitic 26 și Deuteronom 27-28. Dacă predicatorii și adunările nu cunosc teologia antecedentă a legământului mozaic și nici blestemele care erau cuprinse sau asociate acelui legământ, cu greu vor putea fi capabili să discearnă importanța exilului experimentat de Israel și Iuda.

·        Promisiunea unui nou David reflectă legământul făcut anterior cu David, și care spunea că dinastia lui va fi veșnică.

·        Ziua Domnului, care este atât de des menționată de profeți, trebuie interpretată în lumina promisiunii făcute lui Avraam.

Și același lucru este valabil, evident, în Noul Testament:

·        Cu greu putem înțelege importanța Împărăției lui Dumnezeu în Evangheliile sinoptice, dacă nu cunoaștem relatarea Vechiului Testament și dacă suntem ignoranți cu privire la legămintele și promisiunile făcute de Dumnezeu cu poporul Israel.

·        Semnificația faptului că Isus este Mesia, Fiul omului și Fiul lui Dumnezeu este întrutotul înrădăcinată în revelația anterioară.

·        Cartea Faptelor Apostolilor, așa cum indică Luca în introducerea sa, reprezintă continuarea a ceea ce Isus începuse să facă și să învețe și, de aceea, ea este înțesată cu informații provenind atât din Vechiul Testament, cât și din lucrarea, moartea și învierea lui Isus.

·        Epistolele sunt de asemenea înrădăcinate în măreața lucrare mântuitoare împlinită de Isus Hristos, și ele detaliază și aplică bisericilor mesajul mântuitor și împlinirea promisiunilor lui Dumnezeu.

·        În final, cartea Apocalipsa vorbește despre punctul culminant al istoriei biblice. Ea nu este doar un fel de crâmpei adăugat în final, pentru a furniza cititorilor ceva incitant legat de sfârșitul lumii. Multele sale aluzii la Vechiul Testament demonstrează faptul că Apocalipsa este legată de revelația Vechiului Testament. Această carte nu are nici o logică dacă nu o privim drept împlinirea a tot ceea ce Isus Hristos a predicat și a făcut.

Prin aceasta nu vreau să spun că relatarea istoriei răscumpărării are aceeași centralitate în toate cărțile Canonului. Am putea să ne gândim la cărțile înțelepciunii, precum Cântarea Cântărilor, Cartea Iov, Eclesiastul, Proverbele și Psalmii. Și totuși, chiar și în aceste situații, autorii biblici vorbesc implicit despre adevăruri fundamentale ale creației și căderii din Geneza, ca și cu privire la rolul special al lui Israel, în calitate de popor al legământului lui Dumnezeu. Uneori, ei chiar prezintă acest rol, ca atunci când psalmii relatează istoria poporului Israel. Cu toate acestea, nouă ni se reamintește de diversitatea Canonului, și recunoaștem că nu toate piesele literare au aceeași funcție.

Principalul adevăr pentru predicatori este că ei trebuie să propovăduiască într-o astfel de modalitate încât să integreze predicile lor în relatarea mai largă a istoriei biblice a răscumpărării. Cei ce se află în adunări au nevoie să vadă imaginea de ansamblu a ceea ce Dumnezeu a făcut și felul în care fiecare parte a Scripturii contribuie la acea imagine. Acest lucru ne aduce la următorul punct. 

Privește la întreg – predicarea canonică

Ca predicatori, nu trebuie să ne limităm doar la teologia antecedentă. Trebuie, de asemenea, să luăm în considerare întreaga Scriptură, mărturia canonică pe care o avem acum, cu privire la lucrarea, moartea și învierea lui Isus Hristos. Dacă predicăm doar teologia antecedentă, nu vom predica în mod corect Cuvântul adevărului Lui, nici nu vom duce mesajul Domnului la oamenii din zilele noastre.

Atunci când predicăm din primele capitole ale cărții Geneza, trebuie să proclamăm de asemenea faptul că sămânța femeii este Isus Hristos și că întreaga cădere a creației în păcat va fi răsturnată prin lucrarea Lui (Rom. 8:18-25). Cei ce ne ascultă trebuie să vadă faptul că vechea creație nu reprezintă ultimul lucru de pe lumea aceasta, și că există o creație nouă în Hristos Isus. Trebuie să le arătăm, din cartea Apocalipsa, faptul că sfârșitul este mai bun decât începutul și că binecuvântările creației inițiale vor fi depășite, dacă este să spunem așa, în creația cea nouă. Tot așa, ce putem spune noi, ca predicatori, atunci când propovăduim din cartea Levitic, dacă nu predicăm această carte în lumina împlinirii ei, care a venit în și prin Isus Hristos? Cu siguranță trebuie să propovăduim faptul că jertfele Vechiului Testament au fost împlinite în lucrarea lui Isus Hristos pe cruce.

Mai mult, toate rânduielile cu privire la legile dietei și curăției trebuie să fie interpretate canonic, astfel încât să pricepem că Domnul nu ne cheamă să trăim urmând legi cu privire la mâncare sau rânduieli cu privire la curăție ceremonială. Aceste reguli îndreaptă privirea către ceva cu mult mai măreț: anume către sfințenia și viețile noi pe care suntem chemați să le trăim în calitate de credincioși (1Cor. 5:6-8; 1Petru 1:15-16).

În același fel, așa cum ne învață Noul Testament cu claritate, cei credincioși nu mai trăiesc sub legea mozaică (Gal. 3:15-4:7; 2Cor. 3:7-18). Vechiul legământ a fost plănuit a fi în vigoare doar pentru o perioadă anume din istoria mântuirii. Acum, că împlinirea acestuia în Hristos este finalizată, noi nu mai suntem sub legământul pe care Domnul l-a instituit cu poporul Israel. De aceea, este o greșeală să gândim că legile care erau obligatorii pentru Israel ca națiune ar trebui să servească drept paradigmă pentru popoarele de astăzi – așa cum susțin teonomiștii din zilele noastre. În predicarea noastră, trebuie să recunoaștem diferența între Israel ca popor al lui Dumnezeu și Biserica lui Isus Hristos. Israelul reprezenta poporul teocratic al lui Dumnezeu, fiind poporul legământului lui Dumnezeu și, în același timp, o entitate politică. Dar biserica lui Isus Hristos nu este o entitate politică și nu are un set de legi, precum o națiune statală. Biserica este compusă din oameni din orice popor, limbă, seminție și națiune. Eșecul în a face această diferență între vechiul și noul legământ poate să producă mari confuzii în adunările noastre.

Dacă nu înțelegem diferențele între vechiul și noul legământ, vom găsi foarte dificil, de exemplu, să propovăduim pe tema intrării în posesia țării Canaanului, din cartea Iosua. Cu siguranță că promisiunea făcută Bisericii lui Isus Hristos nu cuprinde ideea că ea va intra vreodată în posesia țării Canaanului! Mai degrabă, citind Noul Testament, putem învăța că promisiunea teritorială este înțeleasă tipologic și simbolic și, de asemenea, este adusă la o împlinire finală în Noul Testament. Cartea Evrei explică faptul că promisiunea odihnei dată sub Iosua nu a avut niciodată drept intenție ca ea să reprezinte odihna finală pentru poporul lui Dumnezeu (Evrei 3:7-4:13). Pavel explică faptul că promisiunea teritorială dată lui Avram nu poate fi limitată la țara Canaanului, ci a fost universalizată pentru a include întreaga lume (Rom. 4:13). Descoperim apoi în cartea Evrei că noi, în calitate de credincioși, nu așteptăm o cetate pământească, ci una cerească, viitoare (Evrei 11:10, 14-16; 13:14). Sau, așa cum Ioan arată în Apocalipsa 21-22, noi așteptăm Ierusalimul ceresc, care nu este nimic altceva decât o nouă creație. Cu alte cuvinte, dacă predicăm din cartea Iosua și nu subliniem moștenirea noastră în Hristos și noua creație, atunci am eșuat lamentabil în comunicarea relatării biblice a întregii Scripturi, atunci când explicăm cartea respectivă. Trunchiem mesajul, așa încât oamenii noștri nu reușesc să vadă felul cum întreaga Scriptură este împlinită în Hristos și cum toate promisiunile lui Dumnezeu sunt „Da” și „Amin” în Hristos Isus (2Cor. 1:20).

Dacă predicăm Scriptura în mod canonic, folosind teologia biblică, atunci Îl vom propovădui pe Hristos atât din Vechiul Testament cât și din Noul Testament. Trebuie să evităm, evident, pericolul alegorizării simpliste sau a legăturilor forțate între testamente. Nu trebuie să cădem pradă acestui fel de greșeli, dacă ne-am făcut în mod adecvat lucrarea în domeniul teologiei biblice și am urmat hermeneutica practicată de însăși autorii apostolici. Dincolo de orice, aceștia au crezut că Vechiul Testament îndreaptă privirea către Hristos și a fost împlinit în El. Ei au învățat acest fel de hermeneutică de la însuși Isus Hristos, atunci când El a deschis Scripturile înaintea lui Cleopa și-a prietenului acestuia, pe drumul către Emaus (Luca 24). În acest aspect, unii au pretins că hermeneutica apostolilor a fost inspirată, dar că ea nu ar trebui imitată de noi astăzi[11]. O astfel de gândire este greșită, pentru că ea sugerează faptul că împlinirea pe care apostolii au văzut-o în Vechiul Testament nu ar fi în acord cu ceea ce textele respective vor să spună cu adevărat. Dacă acesta este cazul, atunci legăturile dintre testamente sunt arbitrare, iar apostolii și chiar Hristos nu ne pot sluji drept modele pentru interpretarea Vechiului Testament în zilele noastre.

Totuși, dacă noi credem că apostolii au fost inspirați și erau niște cititori înțelepți ai Vechiului Testament, atunci avem în ei modele de urmat pentru citirea întregului Testament în lumina împlinirii lui în Isus Hristos. Atât desfășurarea evenimentelor cât și structura Vechiului Testament ne îndreaptă atenția către El și sunt împlinite în El.[12] Atunci când citim despre promisiunea făcută lui Avraam în Vechiul Testament, conștientizăm că ea este împlinită în Hristos Isus. Umbrele reprezentate de jertfele Vechiului Testament își găsesc esența în Hristos. Iată astfel de exemple:

·        Sărbătorile și ceremoniile precum Paștele, Cincizecimea și Sărbătoarea Corturilor ne îndreaptă atenția către Hristos, în calitate de Jertfă pascală, către darul Duhului Sfânt și către Isus, ca Lumină a lumii.

·        Credincioșii nu mai au obligația de ține Sabatul, căci și acesta este una din umbrele vechiului legământ (Col. 2:16-17; cf. Rom. 14:5), ținând de legământul de la Sinai, care nu mai este aplicabil pentru credincioșii Noului Testament (Gal. 3:14-4:7; 2Cor. 3:4-18; Evrei 7:11-10:18). Sabatul privește înainte către odihna care a început acum pentru noi în Hristos și care va fi finalizată și absorbită în odihna cerească, în ziua de apoi (Evrei 3:12-4:11).

·        Templul Îl anticipează pe Hristos în calitate de adevărat templu, în timp ce circumcizia își găsește finalitatea în circumcizia inimii, ancorată în crucea lui Hristos și împlinită prin lucrarea Duhului Sfânt.

·        David, în calitate de rege al lui Israel și de om după inima lui Dumnezeu, nu reprezintă punctul de apogeu al împărăției. El este simbolul lui Isus Hristos. Hristos, David cel mare, a fost fără păcat. El este Regele mesianic ce, prin lucrarea, moartea și învierea Sa, a inaugurat promisiunile pe care Dumnezeu le-a făcut poporului Său.

Dacă nu predicăm Vechiul Testament având în vedere termenii întregului Canon, fie vom ne vom limita la niște lecții morale izvorâte din Vechiul Testament, fie, foarte probabil, rareori vom ajunge să predicăm din Vechiul Testament. Creștini fiind, cunoaștem faptul că mare parte a Vechiului Testament nu mai vorbește direct cu aplicabilitate la situația de astăzi. De exemplu, Dumnezeu nu a promis să ne elibereze de supunerea față de liderii politici, așa cum a eliberat Israelul din robia egipteană. Terenul ocupat de Israel reprezintă o chestiune foarte volatilă timpul de vedere politic astăzi, dar creștinii nu cred că bucuria lor ar putea să vină din a locui în Israel, și nici nu gândesc că închinarea constă în a merge la templu pentru a oferi jertfe. Cu toate acestea, dacă nu predicăm Vechiul Testament canonic, în lumina teologiei biblice, foarte adesea se va ajunge la situația în care învățături din acesta vor pătrunde nefiltrate în predicarea creștină. Făcând astfel, nu doar că ne lipsim pe noi înșine de comori minunate ale Cuvântului lui Dumnezeu, dar vom și eșua să vedem profunzimea și caracterul divers al revelației biblice. Ne punem pe noi înșine într-o poziție în care nu citim Vechiul Testament așa cum Isus și apostolii l-au citit și, de aceea, nu vedem că promisiunile lui Dumnezeu sunt „Da” și „Amin” în Isus Hristos.

Citirea canonică a Vechiul Testament înseamnă că acesta nu este citit în contextul lui istoric și cultural. Prima îndatorire a oricărui comentator și predicator este aceea de a citi Vechiul Testament în propriul său context, deosebind înțelesul autorului biblic, așa cum a fost dat la momentul scrierii cărții. Mai apoi, așa cum am subliniat anterior, fiecare carte a Vechiului Testament trebuie citită în lumina teologiei sale antecedente, așa încât desfășurarea evenimentelor Scripturii să poată fi distinsă. Dar, de asemenea, trebuie să citim întreaga Scriptură canonic, așa încât Vechiul Testament să fie citit în lumina întregii istorii biblice – anume că împlinirea lui a venit în Isus Hristos.

Pe scurt, trebuie să luăm în considerare întotdeauna perspectiva întregului – perspectiva Autorului divin – atunci când practicăm teologia biblică și când predicăm Cuvântul lui Dumnezeu. Trebuie să citim Scriptura de la cap la coadă și de la coadă la cap. Trebuie să luăm în considerare întotdeauna atât desfășurarea evenimentelor, cât și sfârșitul istoriei biblice.

CONCLUZIE

Îndatorirea noastră, ca predicatori, este să propovăduim întreg sfatul lui Dumnezeu. Nu ne vom împlini chemarea dacă, în această calitate, eșuăm să folosim teologia biblică. Putem să căpătăm multe complimente din partea oamenilor noștri pentru lecțiile de morală și pentru ilustrațiile pe care le oferim, dar nu vom sluji cu credincioșie adunările noastre dacă membrii lor nu înțeleg felul cum întreaga Scriptură privește la Hristos și dacă nu capătă o înțelegere mai bună, din partea noastră, cu privire la istoria biblică. Fie ca Dumnezeu să ne ajute să fim învățători și predicatori credincioși, așa încât fiecare om care se află în grija noastră să fie făcut deplin în Hristos.

NOTE BIBLIOGRAFICE

1. D. A. Carson, „Systematic and Biblical Theology,” în New Dictionary of Biblical Theology (editori T. Desmond Alexander și Brian S. Rosner; Downers Grove: InterVarsity, 2000), p. 94. O altă definiție este dată de Charles H. H. Scobie: „Teologia biblică poate fi definită ca studiul ordonat al înțelegerii revelației lui Dumnezeu conținută în Scripturile canonice ale Vechiului și Noului Testament” („The Challenge of Biblical Theology”, Tyndale Bulletin 42 [1991]: 36).

2. Brian S. Rosner, „Biblical Theology”, în New Dictionary of Biblical Theology, p. 5.

3. Kevin J. Vanhoozer, „Exegesis and Hermeneutics,” în New Dictionary of Biblical Theology, p. 56.

4. Ibid., p. 56.

5. Carson, „Systematic and Biblical Theology,” p. 100.

6. Gerhard Hasel, „Biblical Theology: Then, Now, and Tomorrow,” Horizons of Biblical Theology 4 (1982): p. 66.

7. Pentru discuția care urmează, vedeți Carson, „Systematic and Biblical Theology,” p. 101-02.

8. Scobie, „The Challenge of Biblical Theology”, p. 50-51.

9. Pentru o introducere mai detaliată în tipologie și simbolism, vedeți David L. Baker, „Two Testaments, One Bible”, (IVP, 1976), capitolul 7.

10. Walter Kaiser, Jr., „Toward an Exegetical Theology: Biblical Exegesis for Preaching and Teaching” (Grand Rapids: Baker, 1981), p. 134-40.

11. Richard N. Longenecker, „Biblical Exegesis in the Apostolic Period” (2nd ed.; Grand Rapids: Eerdmans, 1999).

12. Pentru a vedea importanța centralității în Hristos pentru predicarea noastră, vedeți Graeme Goldsworthy, „Preaching the Whole Bible as Christian Scripture: The Application of Biblical Theology to Expository Preaching” (Grand Rapids: Eerdmans, 2000); Sidney Greidanus, „Preaching Christ from the Old Testament: A Contemporary Hermeneutical Method” (Grand Rapids: Eerdmans, 1999); Edmund P. Clowney, „Preaching Christ in All of Scripture” (Wheaton: Crossway, 2003).

DE CE ESTE TEOLOGIA BIBLICĂ ESENȚIALĂ PENTRU UCENICIA ȘI CREȘTEREA ÎN CREDINȚĂ A CREȘTINULUI?

·        Teologia biblică îl învață pe creștin să înțeleagă propria experiență în lumina istoriei biblice a lui Dumnezeu. Atunci când un creștin înțelege că Dumnezeu este suveran peste întreaga istorie și că El Și-a dus la îndeplinire planul de mântuire vreme de mii de ani, acest lucru îl ajută să își vadă propria experiență a credinței în acea perspectivă.

·        Teologia biblică învață pe creștin de unde provine el și încotro merge. Teologia biblică pune alături întreaga istorie a Bibliei, de la creație până la noua creație. Atunci când un creștin înțelege că el și-a început viața în păcat, la fel ca restul omenirii, dar că el călătorește acum către o veșnicie de părtășie fericită cu Dumnezeu și poporul lui Dumnezeu, acest lucru îi va da statornicie, nădejde și bucurie în mijlocul luptelor.

·        Teologia biblică îl învață pe creștin felul cum întreaga Biblie formează un tot. Dacă te limitezi la o singură carte a Bibliei, fără a cunoaște unde se situează aceasta în istoria răscumpărării, foarte probabil că tot ce vei căpăta va fi confuzie și descurajare. Dar teologia biblică îi ajută pe creștini să înțeleagă felul cum întreaga Biblie reprezintă o carte unitară, care iluminează înțelepciunea noastră în înțelegerea fiecărei părți individuale a ei.

·       Teologia biblică învață pe creștini felul cum să aplice diferitele părți ale Bibliei în propria viață. Ce au de-a face jertfele levitice cu viața unui creștin? Cum se aplică vieții unui creștin cucerirea țării Canaanului de către israeliți? Dar slujirea regală a lui David și Solomon? Teologia biblică îi ajută pe creștini să înțeleagă toate aceste părți ale Scripturii în lumina lucrării lui Hristos către care ele ne îndreaptă privirea, și îi ajută pe creștini să vadă felul cum aceste lucruri sunt relevante pentru viețile lor în zilele noastre.

REGÂNDIND OMOGENITATEA: SITUAȚIA BIBLICĂ A BISERICILOR MULTIETNICE

Despre autor: Aubrey Sequeira a crescut în sudul Indiei. El este doctorand în teologie biblică la Southern Seminary și membru al Immanuel Baptist Church în Louisville, KY. Îl puteți găsi pe Twitter la @AubreySequeira.

Eu sunt creștin, provin din India și am fost muzician rock. Am crescut în partea de sud a Indiei și am trăit într-o subcultură specifică, într-o anume conjunctură urbană indiană.

Atunci când Domnul m-a mântuit, pe când mă aflam în ultimul an de colegiu, m-am descoperit foarte repede înconjurat de oameni care erau complet diferiți de mine – oameni provenind din etnii și culturi diferite, care vorbeau limbi diferite, consumau feluri diferite de mâncare și chiar aveau preferințe muzicale complet diferite – unii nici măcar nu știau cine a fost Deep Purple! M-am simțit oare neconfortabil? Da. Dar ceea ce m-a uimit atunci, și continuă să mă uimească până astăzi, nu reprezintă diferențele radicale sau acele „alte lucruri” care ne separă. Nu, ci lucrul care mă uimește a fost și rămâne unitatea și frățietatea pe care acești oameni o împărtășesc unul cu altul, în ciuda tuturor diferențelor dintre ei – o unitate și o frățietate care m-a pătruns când am fost convertit la Isus Hristos, care a zdrobit toate zidurile de despărțire și care aduce pe toți oamenii împreună ca membri ai familiei Sale.

Atât în lucrarea din America de Nord, cât și în lucrarea misionară de peste tot din lume, „principiul unității omogene” aplicat creșterii bisericii a fost prezumat, fără cel mai mic semn de întrebare, ca fiind cea mai eficientă modalitate pentru multiplicarea ucenicilor și pentru a planta biserici „strategice”.[1] Bisericile cresc cel mai repede, spun acești guru în creșterea bisericii, atunci când Evanghelia este propagată folosind liniile de demarcație socială, rețelele și grupurile sociale existente, și atunci când oamenii nu trebuie să treacă peste barierele etnice, culturale sau de clasă, pentru a deveni creștini [2]. Oamenii sunt astfel grupați împreună în biserici demarcate prin distincții etno-lingvistice, tribale sau de castă, după statutul economic și social diferit, după nivelul de educație, profesie sau chiar după afinități ori preferințe – cum ar fi biserici pentru cowboy sau pentru iubitorii curselor de mașini NASCAR (nu este nicio exagerare, căutați-i pe Google!). „Principiul unității omogene” aplicat creșterii bisericii susține că astfel de biserici omogene cresc mai repede, întrucât ele îi pot integra mai bine pe noii veniți, care altfel s-ar simți neconfortabil să treacă peste barierele culturale, etnice sau de altă natură. Această omogenitate „strategică” împânzește numeroase organizații de plantare a bisericilor și umple paginile multor manuale de strategie privind misiunea și plantarea bisericilor. Dar întrebarea este: susține Biblia ideea omogenității? Ori prezintă Scriptura o viziune diferită pentru biserica locală?

Scopul meu este aici acela de a expune falsitatea „principiului unității omogene” aplicat creșterii bisericii, arătând că acest cadru pragmatic se află în antiteză cu viziunea apostolică asupra bisericii, în Noul Testament. Făcând astfel, voi argumenta că, oriunde este posibil, înființarea bisericilor multietnice este nu doar un lucru mai credincios Scripturii, ci bisericile multietnice vor portretiza mai deplin Evanghelia glorioasă a lui Isus Hristos[3]. Cu alte cuvinte, bisericile ar trebui să se străduiască să fie pe cât de diverse sunt comunitățile în care ele există.

O (SCURTĂ) TEOLOGIE BIBLICĂ A PLANULUI MULTIETNIC DE RĂSCUMPĂRARE AL LUI DUMNEZEU

Pentru a așeza contextul viziunii multietnice a creștinismului Noului Testament, voi explora pe scurt felul cum această temă se desfășoară de-a lungul Canonului Scripturii. Diversitatea lingvistică din Scriptură începe la turnul Babel, când Dumnezeu răspunde răzvrătirii arogante a omenirii prin amestecarea limbilor lor (Gen. 11:1-9). Dar încă de pe următoarea pagină, Îl vedem pe Dumnezeu cum Își desfășoară planul multietnic de răscumpărare prin promisiunea legământului Său cu Avraam, prin care toate popoarele aveau să fie binecuvântate în sămânța lui (Gen. 12:1-3; 22:15-18). Această promisiune este creionată de-a lungul întregului corp al scrierilor biblice, și o vedem în situații ca aceea în care David primește promisiunea unei succesiuni universale a domniei sale, prin care Legea și gloria lui Dumnezeu vor fi instaurate peste tot pământul (2Sam. 7:19; Ps. 72:17-18). Profeții clarifică apoi această viziune, atunci când prevestesc o restaurare escatologică glorioasă, prin care un Israel reconstituit și restaurat va deveni un popor format nu doar din evreii etnici, ci din oameni provenind din toate națiunile, care se vor închina și Îl vor cunoaște pe Iehova, singurul Dumnezeu viu și adevărat (Isaia 2:2-4; 56:6-8; Zah. 8:20-23).

Noul Testament ne arată faptul că promisiunea răscumpărării globale făcută de Dumnezeu a ajuns să își găsească împlinirea în Hristos, iar granița poporului lui Dumnezeu nu mai este marcată de identitatea evreiască, ci de pocăința și credința în Isus Hristos. Israel este readunat, reconstituit și reînviat în și prin Mesia cel înviat, care a instituit noul legământ, prin sângele Lui. Credința în Hristos asigură accesul deplin la calitatea de membri în poporul noului legământ al lui Dumnezeu. Această mișcare de răscumpărare istorică se desfășoară în cartea Faptelor Apostolilor, atunci când Luca ne arată cum Evanghelia se extinde în cercuri concentrice tot mai largi, incluzând astfel pe toți cei ce anterior fuseseră excluși. Poporul lui Dumnezeu este adunat în congregații locale ce propovăduiesc și reflectă Evanghelia glorioasă a lui Hristos. Noul Testament culminează cu viziunea uluitoare a lui Ioan cu privire la o mulțime nenumărată de oameni răscumpărați, provenind din orice seminție, orice limbă și orice națiune, care se închină la unison înaintea lui Hristos (Apoc. 7:9-10).

ETEROGENITATEA BISERICILOR APOSTOLICE

Viziunea biblică o teologică a răscumpărării globale ne ajută să înțelegem modelul apostolic al bisericilor. În Noul Testament, slava caleidoscopică a lucrării răscumpărătoare făcută de Hristos este reflectată în înființarea de biserici locale care trec peste barierele etnice, culturale, socioeconomice și chiar lingvistice[4]. Această eterogenitate uluitoare a modelului apostolic decurge din convingerea fermă și pătrunzătoare asupra unității în Hristos, care a împăcat pe credincioși cu Dumnezeu și unul cu celălalt (Gal. 3:28; Col. 3:11) [5]. Lucrurile care sunt diferite în ceea ce privește oamenii care sunt diferiți sunt depășite de lucrurile comune pe care acești oameni le împărtășesc în Isus Hristos.

Pe măsură ce biserica primară creștea, apostolii au avut de înfruntat diferite probleme izvorând din diversitatea adunărilor care se nășteau astfel, dar ei nu au despărțit și nici nu au împărțit biserica în unități omogene. Dovada în Faptele Apostolilor stă în aceea că biserica formată inițial la Cincizecime era alcătuită din creștini iudei provenind din contexte culturale și lingvistice foarte variate (F.A. 2:5-11). În Fapte  6:1-6, au apărut tensiuni între cei ce proveneau din grupuri cultural lingvistice diferite, anume din între evreii din diaspora (eleniști) și evreii siro-palestinieni (iudei). Apostolii nu i-au separat, ci au rezolvat problemele apărute prin rânduirea de bărbați din grupurile minoritare în lucrarea de slujire. Cartea Faptelor Apostolilor întărește mai departe natura eterogenă a bisericii primare vorbindu-ne despre diversitatea conducerii în biserica din Antiohia (cf. F.A. 13:1), care includea un fost fariseu (Pavel), o persoană dintre neamuri (Luciu), un fost levit (Barnaba), un membru al curții lui Irod (Manaen), și un bărbat de culoare (Simeon, numit și Niger).

În Romani, Pavel se adresează unei adunări care era, fără îndoială, alcătuită din oameni provenind din etnii diferite, atât evrei cât și greci (Rom. 7:1; 11:13). Pavel îi imploră să trăiască împreună în dragoste datorită Evangheliei și să își sacrifice preferințele proprii de dragul altora (Rom. 13:8-10; 14:1-23). Vedem aici că Evanghelia are implicații nu doar în ceea ce privește mântuirea la nivel individual ci și în ceea ce privește sfințirea la nivel de adunare – credincioșii trebuie să învețe să trăiască în comunitate alături de cei care sunt diferiți de ei, urmând exemplul lui Hristos și considerându-i pe ceilalți superiori lor.

În 1Corinteni, scriind unei congregații care avea membri provenind din diverse culturi, Pavel subliniază unicitatea lor în Hristos și îi îndeamnă să își dea întâietate unii altora, arătând sensibilitate față de conștiințele fraților mai slabi (1Cor. 10:23-33; 12:12-13). În ambele situații, chestiunea bisericilor separate după criterii de omogenitate este complet străină de gândirea lui Pavel. Aspectele „strategice” care să ducă la o evanghelizare mai eficientă sau care să îi facă pe oameni să se simtă mai confortabil unii cu alții nu capătă niciodată întâietate, ca și cum ar fi mai presus decât viața și părtășia împreună în Isus Hristos. Dimpotrivă, convingerea că credincioșii sunt un popor nou în Hristos conduce la unitatea creștină în biserică, iar credincioșii se iubesc reciproc la fel cum Hristos i-a iubit. Fără îndoială, Pavel proclamă că înțelepciunea felurită și gloria lui Dumnezeu sunt manifestate prin unitatea oamenilor diferiți din biserică (Efes. 3:1-10).

Biserica primară a zdrobit în același timp, într-un mod radical, diviziunile sociale și economice, clasele sociale. Pavel subminează într-un mod radical ordinea socială a sclaviei îndemnându-i pe sclavi și pe stăpâni la părtășie împreună în calitate de frați în Hristos, într-o singură adunare (1Cor. 7:17-24; Flm. 8-16). Credința în Hristos elimină statutul social ca graniță care să stea în calea părtășiei. În mod asemănător, Iacov poruncește să nu existe parțialitate sau tratament special oferit persoanelor bogate în biserici. Iacov a plecat de la premisa că săracii și bogații vor avea părtășie împreună în unitate, și nu vor fi separați în unități omogene alcătuite după criterii socioeconomice (Iacov 2:1-9). De asemenea, Noul Testament ne arată că bisericile erau „multi-generaționale”, fiind formate atât din tineri cât și din bătrâni, toți trăind în părtășie, unitate și slujire jertfitoare (1Tim. 4:12; 5:1-16; Tit 2:1-8; 1Ioan 2:12-14).

Modelul apostolic al adunărilor multietnice eterogene nu este limitat la Noul Testament, ci el este susținut și de dovezi din istoria creștinismului timpuriu. Așa cum David Smith spunea, „tocmai natura multietnică eterogenă a bisericii a fost ceea ce a avut un impact asupra lumii romane divizate și a condus la creșterea mișcării creștine”[6]. În timp ce omogenitatea din biserici nu face altceva decât să întărească peisajul și starea curentă din societate, dovezile biblice ne arată că Evanghelia zdrobește și elimină barierele etnice, sociale, economice și culturale în modalități care nu au mai fost niciodată experimentate în istorie.

POLEMICA NOULUI TESTAMENT ÎMPOTRIVA ETNOCENTRISMULUI

Un alt motiv pentru care omogenitatea este contrară Noului Testament stă în faptul că ea promovează și întărește gândirea etnocentrică. De-a lungul Noului Testament, vedem un atac constant la adresa etnocentrismului și, în consecință, un mandat, o poruncă adresată credincioșilor din diferite contexte etnice de a se accepta reciproc în dragoste și de a trăi împreună în armonie, în bisericile locale[7]. Pavel este neclintit în insistența lui că iudeii și neamurile au fost împăcați cu Dumnezeu prin sângele lui Isus Hristos, așa încât în Hristos, „nu mai este nici Grec, nici Iudeu, nici tăiere împrejur, nici netăiere împrejur, nici Barbar, nici Schit, nici rob, nici slobod, ci Hristos este totul și în toți” (Col. 3:11). Hristos a zdrobit „zidul care ne despărțea”, și a împăcat iudeii și neamurile cu Dumnezeu „într-un singur trup, prin cruce” (Efes. 2:14-16). Credincioșii sunt parte a noii creații a lui Dumnezeu și, chiar dacă erau cândva cu toții păcătoși în Adam, acum ei sunt un popor nou în Hristos.

Acest aspect este observat cel mai clar în Galateni 2, în mustrarea pe care Pavel o face lui Petru pentru că se separase de neamuri (Gal. 2:11-16). Alături de alți creștini iudei din Galatia, Petru acționa în teamă de evrei, despre care credea că se vor simți jigniți de faptul că el ar fi fost în părtășie cu neamurile. Dar Pavel insistă asupra faptul că acest fel de retragere reprezintă un afront la adresa Evangheliei însăși (Gal. 2:15-21). Aici, acceptarea neamurilor – cei care proveneau dintr-un grup etnic diferit – în calitate de membri egali în familia lui Dumnezeu, prin a lua parte la masa părtășiei alături de aceștia, are prioritate în fața dorinței pragmatice de a evita să ofensezi pe alții.

În același fel, Pavel atacă rădăcina etnocentrismului în Epistola către Romani. Aici, Pavel subliniază depravarea universală a omului și puterea Evangheliei spre mântuire, și faptul că Dumnezeu acționează în justificarea prin Hristos a evreilor și neamurilor deopotrivă (Rom. 1-3). Toți au păcătuit și sunt lipsiți de slava lui Dumnezeu, și sunt justificați prin har, prin credința în Hristos (Rom. 3:21-26). Toți devin copiii lui Avraam prin a crede în Dumnezeul care justifică pe cei păcătoși (Rom. 4). Toți stau condamnați în Adam, și toți sunt justificați în Hristos (Rom. 5:12-21). Pavel avertizează atât pe evrei cât și pe neamuri să nu crească în aroganță, ci să recunoască harul lui Dumnezeu arătat și unora și altora (Rom. 2:17-29; Rom. 11:17-24). Dovada din cartea Romani indică faptul că Pavel scria aproape cert unei adunări eterogene, îndemnându-i să lase deoparte mândria etnică și să trăiască împreună în unitate creștină.

Polemica împotriva etnocentrismului nu este limitată la Pavel. Ea este prevalentă și de-a lungul Evangheliilor. Isus ofensează mândria etnocentrică a fariseilor, însoțindu-se cu neamurile, cu vameșii și cu păcătoșii. Evangheliile arată că cetățenia în Împărăția lui Dumnezeu este obținută prin credința în Hristos, nu prin identitatea etnică[7]. Chemarea la pocăință include o chemare la pocăința față de mândria etnică și rasială. Așa cum arăta John Piper, „Credința în Hristos elimină etnia”[8]. Piper dovedește acest fapt prin nenumăratele exemple ale acestei teme, prezentă în Evanghelii: lăudarea credinței centurionului (Matei 8:5-13), pilda bunului samaritean (Luca 10:33), vindecarea celor 10 leproși, dintre care doar un străin s-a întors pentru a aduce mulțumiri (Luca 17:16), vindecarea fiicei femeii siro-feniciene (Marcu 7:26), curățarea templului (Marcu 11:17). În mod clar, Isus nu se temea să ofenseze mândria etnocentrică a fariseilor.

Dar, pentru a fi clar, cei ce propun „principiul unității omogene” susțin că ei nu doresc să promoveze mândria etnocentrică în creștini, ci mai degrabă susțin că bisericile omogene sunt mult mai sensibile cultural și îi integrează mai ușor pe cei necredincioși, care ar putea să se simtă  neconfortabili în a fi nevoiți să treacă peste bariere culturale. Cu alte cuvinte, susținătorii bisericilor omogene cred că este mai strategic să îndepărtăm barierele culturale dinaintea Evangheliei prin a înființa biserici monoetnice și monoculturale. Cu toate acestea, este un lucru naiv și superficial să presupunem că oamenii păcătoși care au o dispoziție inerentă către prejudecăți etnice vor abandona aceste lucruri fără a fi chemați să trăiască în comuniune cu cei care sunt diferiți de ei[8]. Dovada Noului Testament indică faptul că Isus și apostolii nu au tolerat niciodată etnocentrismul necredincioșilor, ci dimpotrivă au inclus chemarea la pocăință față de etnocentrism și chemarea de a îi îmbrățișa pe „ceilalți”, acestea două fiind parte integrantă a mesajului Evangheliei. În timp ce „principiul unității omogene” subliniază ideea de a căuta să câștigăm pe oameni prin a nu le ofensa sensibilitățile etnocentrice, abordarea lui Isus este radical diferită: Hristos înfige securea la rădăcina mândriei etnice[10].

AU FOST BISERICILE NOULUI TESTAMENT „MONOETNICE”?

Donald McGavran, inițiatorul mișcării de creșterea bisericii care a formulat „principiul unității omogene”, a subliniat că „adunările Noului Testament erau izbitor de mono-etnice”[11]. McGavran a susținut că, sub influența Duhului Sfânt, apostolii au mers înainte, folosindu-se de liniile de demarcație a unităților omogene, vorbind pentru început în primul rând evreilor, pentru a crește biserica: „atâta vreme cât evreii puteau să devină creștini în interiorul iudaismului, biserica putea și a crescut uimitor printre evrei… Devenind creștini în interiorul sinagogii, aceștia au putut să crească fără a avea de înfruntat barierele rasiale sau de clasă socială”[12].

Așadar, în mod natural avem de-a face cu întrebarea privitoare la problema de față: Este aceasta o citire credincioasă a Noului Testament? Eu cred că felul în care McGavran citește dovezile este unul distorsionat, întrucât el a trecut cu vederea modalitatea în care Luca prezintă istoria mântuirii ca o relatare progresivă, în cartea Faptelor Apostolilor[13]. Apostolii nu fost călăuziți în niciun fel de un „principiu al unității omogene” – iar acest lucru este foarte clar dacă ne uităm la diversitatea culturală și lingvistică dintre evrei în ziua Cincizecimii și la natura eterogenă a bisericilor plantate după ce neamurile au fost aduse în Biserică. Luca portretizează înaintarea misiunii Bisericii de-a lungul liniilor de demarcație istorice în mântuire, în cartea Faptelor Apostolilor. Esența mesajului lui Luca este că Evanghelia, proclamată de apostoli și împuternicită de Duhul Sfânt, trece dincolo de barierele insurmontabile, în vreme ce poporul lui Dumnezeu este reconstituit în jurul Hristosului înviat. Astfel, Donald McGavran și mișcarea creșterii bisericii au folosit o citire eronată a Scripturii pentru a susține ideea de omogenitate, impunând asupra textului o gândire preconcepută, caracterizată de pragmatism.

CONCLUZIE

Modelul apostolic al Bisericii din Noul Testament indică faptul că, oriunde acest lucru este posibil, bisericile nu trebuie înființate sau împărțite folosind criterii de etnie, cultură, clasă socială, vârstă sau afinități de grup. În anumite cazuri, diferențele lingvistice pot impune ca necesare biserici distincte. Dar chiar și în aceste cazuri, dacă există o lingua franca în care oamenii pot să comunice, diferențele lingvistice pot să nu necesite separarea.

Gloria lui Hristos se vede cel mai viu atunci când cei din afară observă dragostea inspirată de cruce și care contopește diversele culturi în ea, ca și unitatea pe care credincioșii din diferite contexte culturale o au unii față de alții. O dorință pragmatică după creșterea rapidă și multiplicarea bisericilor nu ar trebui să ne conducă la a face compromis în ceea ce privește unitatea pe care Hristos a cumpărat-o cu sângele Lui. René Padilla vorbește foarte bine despre acest subiect:

„Poate fi adevărat că „oamenilor le place mai degrabă să devină creștini fără a fi nevoiți să treacă peste barierele rasiale, lingvistice sau de clasă socială”, dar acest lucru este irelevant. Membralitatea în trupul lui Hristos este o chestiune care nu ține de ce ne place sau nu ne place, ci de a ne atașa noului popor, sub domnia lui Hristos. Fie că place sau nu unei persoane, același act care împacă pe cineva cu Dumnezeu introduce în mod simultan acea persoană într-o comunitate unde oamenii își găsesc identitatea în Isus Hristos, mai degrabă decât în rasa lor, cultura lor, clasa lor socială, sau sexul lor, și sunt, pe cale de consecință, împăcați unii cu alții.”[14].

Sunt, prin aceasta, împotriva creșterii și multiplicării rapide? În niciun caz! Și eu doresc din toată inima să văd mulțimi de oameni atinși cu Evanghelia lui Hristos. Dar ceea ce doresc este ca lucrătorii Evangheliei să țină minte faptul că nicăieri în Noul Testament nu ni se poruncește să împărțim bisericile în grupuri de oameni. Așa cum am văzut, dovada Scripturii ne îndreaptă către o direcție total opusă – oameni din diferite seminții, de diferite limbi și din diferite națiuni sunt aduși într-un singur popor al lui Dumnezeu, pentru a se închina lui Dumnezeu împreună, în părtășie și armonie, ca o împărăție de preoți pentru Dumnezeul nostru. Fie ca biserica să continue să trudească spre reconcilierea rasială, învățând să recunoaștem că în Hristos nu există nici „negro” și nici „ku klux klani”. În mod asemănător, am face bine să recunoaștem că în Hristos, între cei ce sunt credincioși Lui, nu există nici „brahmani”, nici „daliți”, nici „tutsi” și nici „hutu”. Să știm că unitatea noastră este reflectată în compoziția demografică a adunărilor noastre ca o manifestare a înțelepciunii felurite a lui Dumnezeu, care ne-a împăcat cu Sine prin crucea Domnului nostru Isus Hristos. Fie ca El să primească gloria și cinstea de care este vrednic!

BIBLIOGRAFIE

1. Acest articol include mai multe pasaje editate și modificate din articolul autorului, denumit „Caste and Church Growth: An Assessment of Donald McGavran's Church Growth Principles from An Indian Perspective”, The Southern Baptist Journal of Missions and Evangelism.

2. Donald McGavran, Understanding Church Growth (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1970), 190-211.

3. Evident, nu mă refer la contextele monoetnice, cum ar fi regiunile rurale sau chiar suburbiile din America, unde aspectele demografice ale contextului ne arată existența unei singure culturi sau etnii, și astfel bisericile monoetnice sunt inevitabile. Eu mă refer aici în mod specific la acele contexte culturale în care există mai mult decât o singură cultură sau etnie. Chiar și în contextul monoetnic, totuși, nu cred că bisericile ar trebui să fie înființate pe baza principiului omogenității, în funcție de criterii legate de clasă socială, vârstă sau afinități.

4. A se vedea critica incisivă și respingerea profundă a principiului unității omogene a lui McGavran de către teologul latino-american René Padilla, în „The Unity of the Church and the Homogenous Unit Principle”, International Bulletin of Missionary Research 6 (1981): 23-30. Mare parte a analizei de aici este datorată examinării pătrunzătoare și convingătoare a lui Padilla cu privire la dovezile biblice legate de acest subiect.

5. David Smith, „The Church Growth Principles of Donald McGavran”, Transformation 2 (1985): 27.

6. Ibid, 28. Cf. Michael Green, Evangelism in the Early Church, ed. rev. (Grand Rapids, MI: William B. Eerdmans, 2004).

7. O subliniere proaspătă a polemicii Noului Testament împotriva etnocentrismului a fost una din cele mai bune contribuții la analiza subiectului, în ciuda altor probleme, legat de așa numita teologie „noua perspectivă asupra lui Pavel”. A se vedea, de exemplu, N.T. Wright, Paul and the Faithfulness of God, vol. 2 (Minneapolis: Fortress Press, 2013), 774-1038.

8. A se vedea excelenta discuție a lui John Piper în Bloodlines, 115-127.

9. Ibid, 118.

10. Acest lucru este, din nefericire, confirmat de propria mea experiență din multele adunări monoetnice din jurul lumii, ca și de experiențele dureroase ale prietenilor implicați în lucrarea de slujire pastorală din India. De exemplu, încălcând flagrant pasajul din 2Corinteni 6:14-18, oamenii preferă căsătoria cu cei necredincioși din același grup sau castă etnică în detrimentul căsătoriei cu cei credincioși care provin din alte grupuri etnice. Uneori, când doi credincioși să iubesc și doresc să se căsătorească trecând peste liniile de demarcație rasiale sau de castă, apar prejudecățile etnocentrice atunci când familiile pretins creștine refuză astfel de căsătorii. Se pare că „principiul unității omogene” a dezvoltat și întărit prejudecățile etnocentrice păcătoase în interiorul grupurilor de oameni care, altfel, pretind că-L cunosc pe Hristos.

11. Unii susținători ai ideii de omogenitate spun că nu trebuie făcută o paralelă între problemele de diviziune dintre evrei și neamuri din vechime și separarea care există în timpurile moderne din punct de vedere rasial, etno-lingvistic și cultural, și aceasta din următoarele patru motive: 1) „evreu” și „neamuri” nu reprezintă termeni în principal etnici; (2) Separarea între evrei și neamuri era înrădăcinată în Lege, lucru care este diferit de separarea existentă din punct de vedere etnic în timpurile moderne; (3) Distanța culturală între evrei și neamuri din timpul Noului Testament nu era era atât de mare pe cât este distanța culturală între etniile de astăzi; și (4) evreii s-au străduit să accepte mântuirea neamurilor, ceea ce nu este cazul în peisajul creștin de astăzi. Richard W. Hardison, „A Critique of the Multi-Ethnic Church Movement: 2000-2013”, (Ph.D. diss., The Southern Baptist Theological Seminary, 2014), 117. În primul rând, este adevărat că „evreu” și „neamuri” nu erau în primul rând deosebiri etnice, ci mai degrabă deosebiri religioase înrădăcinate în legământul Legii. Totuși, ostilitatea dintre evrei și neamuri era mai mult decât o simplă ostilitate religioasă. Ea s-a extins la aspectele culturale, lingvistice și de etnie. Noțiunea că evreii și neamurile nu împărtășesc o distanță culturală mare este pur și simplu incorectă, după cum indică orice analiză a literaturii iudaismului celui de-al doilea templu. În final, este adevărat că evreii s-au străduit să accepte mântuirea neamurilor, ceea ce nu este cazul astăzi, dar egocentrismul evreilor este asemănător egocentrismului tuturor ființelor omenești din toate timpurile, pur și simplu pentru că suntem oameni căzuți în păcat, care ne străduim să acceptăm și să trăim în comunitate, alături de cei care nu sunt asemenea nouă. De aceea, chiar dacă există unele puncte de discontinuitate între separația iudei-neamuri și separația modernă etno-culturală, există suficiente puncte de continuitate pentru a putea face această paralelă. Mai mult, Noul Testament extinde chemarea la unitate dincolo de „evrei” și „neamuri”, pentru a include grupuri de oameni precum „barbarii” și „sciții”, care sunt categorii etno-lingvistice (Col. 3:11). În Noul Testament, unitatea în Hristos estompează toate celelalte aspecte care țin de identitate, iar chemarea de a îmbrățișa pe cei ce sunt diferiți de noi cuprinde toate categoriile de oameni care sunt diferiți, și ia forma unei vieți împreună, în biserica locală.

12. Donald A. McGavran, „The Priority of Ethnicity”, Evangelical Missions Quarterly 19 (1983): 15.

13. Donald A. McGavran, Understanding Church Growth (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1970), 202.

14. Așa cum notează Padilla, „Observațiile lui Luca, totuși, nu susțin ideea că apostolii au promovat în mod deliberat formarea de congregații mono-rasiale și că ar fi tolerat prejudecățile evreilor împotriva neamurilor de dragul creșterii numerice a bisericii. Pentru a pretinde că Luca ar fi făcut acest lucru, ar trebui să venim înaintea Scripturii cu ideea preconcepută că (1) apostolii ar fi îmbrățișat teoria modernă potrivit căreia prejudecățile rasiale „pot și ar trebui să reprezinte un instrument ajutător în vederea creștinării lumii” și că (2) multiplicarea bisericii necesită în mod inevitabil o ajustare în vederea respectării principiului unității omogene. Fără această prezumție nejustificată, cu greu ar putea rata cineva ideea care ni se prezintă în Faptele Apostolilor și care arată că răspândirea Evangheliei către neamuri a fost un pas atât de dificil pentru biserica din Ierusalim, încât ea nu s-a putut face decât însoțită de viziuni și porunci (8:26ff.; 10:1-16) sau sub presiunea persecuției (8:1ff.; 11:19-20). Nu există nicăieri vreun indiciu din care să aflăm că iudeii care erau creștini predicau Evanghelia „doar evreilor din considerații strategice”. Padilla, „Unity of the Church”, 25 (subl. orig.).

15. Padilla, „Unity of the Church”, 24.

TEOLOGIA BIBLICĂ ȘI CRIZA SEXUALITĂȚII

Despre autor: Al Mohler este președintele The Southern Baptist Theological Seminary din Louisville, Kentucky. Îl puteți găsi pe Twitter la adresa @albertmohler.

Societatea occidentală experimentează astăzi ceea ce poate fi descris doar ca o revoluție morală. Codul moral al societății noastre și evaluarea etică colectivă asupra acestui aspect particular a înregistrat nu doar ajustări minore, ci o turnură completă. Lucrurile care erau cândva condamnate, acum sunt celebrate, iar refuzul de a le celebra este acum condamnat.

Ceea ce face ca revoluția morală și sexuală curentă să fie atât de diferită de revoluțiile morale anterioare este faptul că ea se petrece cu o viteză care nu are precedent în istorie. Și generațiile anterioare au experimentat revoluții morale, dar ele s-au desfășurat de-a lungul a zeci de ani, chiar secole. Această revoluție, din zilele noastre, se petrece cu viteza luminii.

Atunci când biserica răspunde acestei revoluții, trebuie să ne amintim faptul că dezbaterea curentă cu privire la sexualitate pune în fața bisericii o criză care este de ordin teologic, într-un mod ireductibil și fără cale de scăpare. Această criză este asemănătoare în dimensiunile ei felului de criză teologică pe care gnosticismul l-a adus înaintea bisericii primare sau pe care pelagianismul l-a reprezentat pentru biserica din timpul lui Augustin. Cu alte cuvinte, criza sexualității reprezintă o provocare la adresa felului cum Biserica înțelege Evanghelia, păcatul, mântuirea și sfințirea. Susținătorii noii sexualități cer o rescriere completă a felului cum Scriptura este înțeleasă, rearanjarea completă a teologiei și o schimbare fundamentală a felului cum gândim în legătură cu lucrarea Bisericii.

SE GĂSEȘTE CUVÂNTUL „TRANSSEXUAL” ÎN CONCORDANȚA BIBLICĂ?

Aducerea pasajelor din Scriptură drept dovadă este primul reflex al protestanților conservatori care se află în căutarea unei strategii de reparare sau reafirmare teologică. Acest reflex hermeneutic este natural pentru creștinii evanghelici, întrucât noi credem că Biblia este Cuvântul complet și fără greșeală al lui Dumnezeu. Noi înțelegem că, așa cum spunea B. B. Warfield, „atunci când Scriptura vorbește, Dumnezeu este Cel care vorbește”. Vreau să spun clar că acest reflex nu este în întregime greșit, dar nu este nici pe deplin corect. Nu este în întregime greșit, întrucât anumite pasaje ale Scripturii vorbesc despre probleme specifice într-o modalitate directă și ușor de identificat.

Există, totuși, limite evidente pentru acest tip de metodă teologică – ceea ce eu obișnuiesc să denumesc cu expresia „reflex al concordanței”. Ce se întâmplă când te lupți cu o problemă teologică pentru care nu există niciun cuvânt corespunzător în concordanță? Multe din cele mai importante probleme teologice nu pot fi reduse la simpla descoperire a cuvintelor relevante și a versetelor corespunzătoare acestora într-o concordanță biblică. Încearcă să cauți în concordanța ta cuvântul „transsexual”. Poți să găsești cuvântul „lesbiană”? Sau „fertilizare in vitro”? Evident că ele nu se găsesc pe ultimele pagini ale Bibliei mele.

Dar asta nu înseamnă că Scriptura nu este suficientă. Problema nu este una care ține de eșecul Scripturii, ci de eșecul felului cum noi abordăm Scriptura. Abordarea de tip concordanță a teologiei produce o Biblie plană, fără context, legământ sau narațiune-cheie – trei fundamente hermeneutice care sunt esențiale pentru înțelegerea corectă a Scripturii.

O TEOLOGIE BIBLICĂ A TRUPULUI

Teologia biblică este absolut indispensabilă pentru ca Biserica să poată formula un răspuns adecvat la criza sexuală curentă. Biserica trebuie să învețe să citească Scriptura conform contextului ei, fiind încadrată în narațiunea ei cheie și așa cum este ea revelată în mod progresiv, de-a lungul legămintelor. Trebuie să învățăm să interpretăm fiecare aspect teologic prin intermediul înțelegerii corecte a narațiunii Scripturii în ceea ce privește creația, căderea, răscumpărarea și noua creație. În mod specific, evanghelicii au nevoie de o teologie a trupului care este ancorată în relatarea dramei răscumpărării din Biblie.

Creația

Geneza 1:26-28 indică faptul că Dumnezeu l-a creat pe om după chipul Său, total diferit de restul creației. Acest pasaj ne mai demonstrează și că scopul lui Dumnezeu pentru omenire a fost o existență trupească. Geneza 2:7 subliniază în mod asemănător acest aspect. Dumnezeu îl creează pe om din țărâna pământului, apoi suflă în trupul acestuia suflare de viață. Acest lucru arată că noi am avut trup înainte de a avea ființă, ca persoane. Așa cum vedem mai departe, trupul nu reprezintă un aspect accidental pentru personalitatea noastră. Adam și Eva primesc porunca de a se înmulți și de a supune pământul. Prin creația și planul suveran ale lui Dumnezeu, ei primesc trupuri capabile să împlinească această însărcinare, de a fi purtători ai chipului lui Dumnezeu.

Narațiunea din cartea Geneza ne mai sugerează și că trupul este însoțit de nevoi. Adam avea să cunoască ce înseamnă să-i fie foame, așa că Dumnezeu i-a dat fructe din grădină. Aceste nevoi sunt o expresie întruchipată în ordinea creată, care arată că Adam este finit, dependent și legat în nevoile sale de Creatorul lui.

Mai mult, Adam avea să experimenteze nevoia unui tovarăș de viață, așa că Dumnezeu i-a dat o soție, pe Eva. Atât Adam cât și Eva trebuiau să împlinească mandatul de a se înmulți și a umple pământul cu purtători ai chipului lui Dumnezeu, folosindu-se în mod adecvat de abilitatea trupească de reproducere cu care au fost creați. Alături de aceasta este plăcerea trupească pe care fiecare aveau să o experimenteze atunci când cei doi deveneau un singur trup.

Narațiunea din Geneza ne mai demonstrează și că sexul este parte a creației bune a lui Dumnezeu. Sexul nu este o simplă construcție sociologică, forțată și impusă ființelor omenești, care, altfel, ar putea negocia orice permutări i-ar putea veni la îndemână.

Dar Geneza ne învață că genul este creat de Dumnezeu spre binele nostru și spre gloria Lui. El a avut drept intenție înmulțirea omului și este dăruit prin hotărârea Creatorului – la fel cum El a stabilit ca noi să existăm, ca și unde și când să existăm.

În concluzie, Dumnezeu a creat chipul Său într-o persoană cu trup. Astfel, primim darul și responsabilitatea sexualității de la Dumnezeu însuși. Suntem construiți într-un fel care mărturisește scopurile lui Dumnezeu cu privire la aceasta.

De asemenea, Geneza încadrează această întreagă discuție într-o perspectivă a legământului. Reproducerea omului nu are doar ca scop înmulțirea rasei omenești. Mai degrabă, reproducerea subliniază faptul că Adam și Eva trebuiau să se înmulțească pentru a umple pământul cu gloria lui Dumnezeu, reflectată în purtătorii chipului Lui.

Căderea

Căderea, al doilea eveniment din istoria răscumpărării, corupe darul bun al trupului, dat de Dumnezeu. Intrarea păcatului în lume aduce cu ea moartea trupului. În termenii sexualității, căderea subminează planurile bune ale lui Dumnezeu pentru complementaritatea sexuală. Dorința Evei este aceea de a stăpâni peste bărbatul ei (Gen. 3:16). Rolul de lider al lui Adam va fi împlinit prin asprime (3:27-19). Eva va experimenta durere în nașterea de copii (3:16).

Lucrurile care urmează demonstrează apariția practicilor sexuale aberante, de la poligamie la viol, pe care Scriptura le tratează cu o claritate remarcabilă. Aceste relatări din Geneza sunt urmate de darea Legii, care, printre altele, are ca intenție să limiteze comportamentul sexual aberant. Ea reglementează sexualitatea și exprimarea acesteia, și face afirmații clare cu privire la moralitatea sexuală, purtarea hainelor de sex opus, căsătorie, divorț și o mulțime de alte aspecte care țin de trup și aspecte sexuale.

De asemenea, Vechiul Testament face conexiune între păcatul sexual și idolatrie. Închinarea de tip orgiastic, prostituția la templu și alte distorsiuni oribile ale darului bun al trupului sunt văzute ca parte din închinarea idolatră. Aceeași legătură este făcută apoi de Pavel în Romani 1. Odată ce au „au schimbat slava Dumnezeului nemuritor într-o icoană care seamănă cu omul muritor, păsări, dobitoace cu patru picioare şi târâtoare” (Rom. 1:23) și au „schimbat în minciună adevărul lui Dumnezeu, şi au slujit şi s-au închinat făpturii în locul Făcătorului” (Rom. 1:25), bărbații și femeile și-au schimbat relațiile lor firești unul cu celălalt (Rom. 1:26-27).

Răscumpărarea

În ceea ce privește răscumpărarea, trebuie să notăm că unul din cele mai importante aspecte care țin de răscumpărarea noastră este faptul că ea a venit pe calea unui Mântuitor care a avut un trup. „Cuvântul S-a făcut trup, şi a locuit printre noi” (Ioan 1:14; cf. Filip. 2:5-11). Răscumpărarea omului este împlinită prin Fiul întrupat al lui Dumnezeu – care rămâne veșnic întrupat.

Pavel indică faptul că această mântuire nu include doar sufletele noastre, ci și trupurile noastre. Romani 6:12 vorbește despre păcatul care domnește în „trupurile noastre muritoare” – ce implică nădejdea unei învieri trupește viitoare. Romani 8:23 indică faptul că parte din nădejdea noastră escatologică constă din „răscumpărarea trupurilor noastre”. Chiar și acum, în viața noastră de sfințire, suntem chemați și avem porunca de a ne aduce trupurile noastre ca o jertfă fie, în închinare, înaintea lui Dumnezeu (Rom. 12:2). Mai mult, Pavel descrie trupul răscumpărat ca fiind un templu al Duhului Sfânt (1Cor. 6:19), iar din aceasta trebuie să înțelegem că sfințirea are efecte și implicații asupra trupului nostru.

Etica sexuală din Noul Testament, la fel ca în Vechiul Testament, reglementează felul cum noi ne exprimăm genul și sexualitatea. Porneia, imoralitatea sexuală de orice fel, este condamnată în mod categoric de către Isus și apostoli. În mod asemănător, Pavel indică foarte clar bisericii din Corint faptul că păcatul sexual – păcatele comise în trup (1Cor. 6:18) – sunt ceea ce afectează reputația Bisericii și a Evangheliei, pentru că acestea spun lumii care privește la cei ce le fac că Evanghelia nu a avut niciun efect asupra lor (1Cor. 5-6).

Creația Nouă

În final, ajungem la al patrulea și ultimul act al dramei răscumpărării – creația nouă. În 1Corinteni 15:42-57, Pavel ne îndreaptă atenția nu doar către răscumpărarea trupurilor noastre în noua creație, ci și către faptul că învierea trupească a lui Hristos reprezintă promisiunea și puterea care stau în spatele acelei nădejdi viitoare. Învierea noastră ne va aduce în situația de a experimenta gloria veșnică în trup. Acest trup va fi unul transformat, dar o continuare a existenței noastre prezente, trupești, în același fel în care trupul lui Isus este același trup pe care El l-a avut pe pământ, dar cu totul glorificat.

Noua creație va reprezenta pur și simplu o resetare a vieții din Grădina Edenului. Ba va fi chiar mai bună decât aceea. Așa cum Calvin observa, în noua creație noi Îl vom cunoaște pe Dumnezeu nu doar în calitate de Creator, ci și ca Răscumpărător al nostru – iar acea răscumpărare include trupurile noastre. Noi vom domni cu Hristos în trup, după cum El este Domnul întrupat al Universului.

În termenii sexualității noastre, chiar dacă genul va rămâne în creația cea nouă, activitatea sexuală nu va continua. Nu înseamnă aceasta că sexul este anulat în înviere, ci mai degrabă că el este împlinit. Nunta escatologică a Mielului către care ne îndreaptă privirile căsătoria și sexualitatea, își va găsi punctul culminant. Nu va mai fi niciun fel de nevoie să umplem pământul cu purtători ai chipului lui Dumnezeu, așa cum era cazul în Geneza 1. Dimpotrivă, pământul va fi plin de cunoștința slavei lui Dumnezeu, așa cum apele acoperă marea.

CARACTERUL INDISPENSABIL AL TEOLOGIEI BIBLICE

Criza sexualității a demonstrat eșecul metodei teologice din partea multor păstori. „Reflexul concordanței” pur și simplu nu poate împlini nevoia unei gândiri teologice riguroase, nevoie care există în multe amvoane din zilele noastre. Păstorii și bisericile trebuie să învețe faptul că teologia biblică este indispensabilă și că trebuie să practice citirea Scripturii conform cu logica ei internă – logica unei istorii care pleacă de la creație și ajunge la noua creație. Sarcina hermeneutică ce stă înaintea noastră este mare, dar în același timp este indispensabilă pentru o implicare evanghelică serioasă înaintea culturii zilelor noastre.

CUM POT CREȘTE ÎN ÎNȚELEGEREA TEOLOGIEI BIBLICE?

1. Studiază tematic Scriptura. Chiar dacă ar trebui să studiezi întreaga Scriptură profund și în detaliu, poate fi de un ajutor deosebit să citești de-a lungul Scripturii urmărind temele care sunt prezentate în ea. Dacă studiezi felul cum teme precum creația și noua creație, odihna de Sabat, Împărăția, legământul, și locul prezenței lui Dumnezeu alături de poporul Lui, sunt dezvoltate de-a lungul Scripturii, vei căpăta o vedere panoramică asupra gloriei lui Dumnezeu și a minunăției mântuirii.

2. Adoptă abordarea Noului Testament față de Vechiul Testament. Când studiezi Noul Testament, acordă atenție felului cum în acesta sunt împlinite, clarificate, amplificate și uneori înlocuite lucruri din Vechiul Testament. Făcând aceasta, vei ajunge să înțelegi unitatea Scripturii, unitatea scopurilor mântuitoare ale lui Dumnezeu de-a lungul istoriei, și bogăția lucrării mântuitoare a lui Hristos.

3. Studiază Vechiul Testament având în vedere pe Isus și Noul Testament. Atunci când citești Vechiul Testament, pune-ți întrebări precum: „Unde se situează acest pasaj în derularea istoriei răscumpărării? Cum ne îndreaptă acest pasaj către Isus? Cum formează acest pasaj temelia pentru ceea ce cred creștinii? Care sunt pasajele din Noul Testament care clarifică și aștern lumină asupra acestor întrebări?”

4. Studiază cărțile profetice ale Vechiului Testament. Acestea conțin unele din cele mai bogate învățături biblice cu privire la viața, lucrarea și supremația lui Isus Hristos. Ele te vor ajuta, în același timp, să îți adâncești cunoașterea lui Dumnezeu și îți vor îndrepta atenția către finalul lucrării mântuitoare a lui Dumnezeu.

5. Citește o carte bună de teologie biblică. Poți începe cu The Goldsworthy Trilogy a lui Graeme Goldsworhthy sau cu God’s Big Picture: Tracing the Storyline of the Bible de Vaughan Roberts. [notă – recomandările sunt pentru cititori de limba engleză].

TEOLOGIA BIBLICĂ ȘI ÎNCHINAREA COLECTIVĂ

Despre autor: Bobby Jamieson este doctorand în Noul Testament la Universitatea din Cambridge. El a slujit anterior ca editor asistent pentru 9Marks. Îl puteți găsi pe Twitter la @bobby_jamieson.

Ce anume facem noi atunci când ne adunăm ca biserici pentru închinare? Și cum știm ce trebuie să facem în aceste adunări săptămânale?

În mod natural, creștinii evanghelici își îndreaptă privirile către Scriptură pentru a primi călăuzire în aceste aspecte, dar unde anume să privim în ea? Există o mulțime de relatări legate de închinare în Vechiul Testament – despre rugăciuni și jertfe, despre coruri și chimvale, și multe alte lucruri. Dar se aplică toate aceste lucruri adunărilor de credincioși din noul legământ?

Ceea ce avem nevoie pentru a răspunde acestor întrebări este o teologie biblică a închinării[1]. Teologia biblică este disciplina care ne ajută să observăm atât unitatea cât și diversitatea, atât continuitatea cât și discontinuitatea de-a lungul relatării Scripturii.

În articolul de față voi schematiza, pe cât de scurt este posibil, o teologie biblică privind închinarea colectivă. Și voi face aceasta în patru pași: (1) închinarea colectivă în Vechiul Testament; (2) împlinirea în Hristos; (3) închinarea colectivă în Noul Testament; (4) citirea întregii Biblii în ce privește închinarea.

1. ÎNCHINAREA COLECTIVĂ ÎN VECHIUL TESTAMENT

Încă din clipa când poporul lui Dumnezeu a fost îndepărtat din prezența Lui după căderea din Geneza 3, Dumnezeu a lucrat în direcția aducerii lui înapoi la Sine[2]. Așadar, atunci când Israelul suferea în lanțuri în Egipt, Dumnezeu i-a salvat nu doar pentru ca ei să fie eliberați de opresiune, ci ca ei să se închine Lui, în prezența Sa (Exod 3:12, 18). Dumnezeu Și-a condus poporul afară din Egipt și i-a adus în Locașul Lui de închinare (Exod 15:13, 17).

Și unde este acel locaș? La început, El a fost la cortul întâlnirii, acea construcție complicată în care preoții aveau să aducă jertfele pentru păcatele și necurățiile oamenilor. Citim astfel în Exod 29:44-46,

Voi sfinți cortul întâlnirii şi altarul; voi sfinți pe Aaron și pe fiii lui, ca să fie în slujba Mea ca preoți. Eu voi locui în mijlocul copiilor lui Israel, şi voi fi Dumnezeul lor. Ei vor cunoaște că Eu sunt Domnul Dumnezeul lor, care i-am scos din țara Egiptului, ca să locuiesc în mijlocul lor. Eu sunt Domnul, Dumnezeul lor.

Scopul Exodului era ca Dumnezeu să locuiască în mijlocul poporului Său, și El făcea asta prin intermediul locului sfânt (cortul) și a oamenilor (preoții) pe care i-a rânduit pentru aceasta.

Atunci când Dumnezeu a scos pe Israel din Egipt, El i-a luat la Sine ca popor al Lui. Iar calea prin care El a confirmat această nouă relație cu Israel a constat în înființarea unui legământ cu ei, adesea denumit „legământul mozaic”. În Exod 19, Domnul amintește poporului ceea ce a făcut pentru ei în eliberarea lor din Egipt, după care promite că dacă ei vor asculta de termenii legământului Său, vor deveni posesiunea Lui preferată (Exod 19:1-6).

Domnul a confirmat acest legământ cu poporul în Exodul 24, iar toate legile enunțate în cărțile Exod, Levitic, Numeri și Deuteronom statuează termenii acestui legământ. Toate aceste detalii specifică felul în care poporul lui Dumnezeu trebuia să trăiască în prezența Lui și în relațiile reciproce dintre ei, în cadrul acestui legământ specific pe care Dumnezeu l-a făcut cu ei.

Astfel, jertfele detaliate și ritualurile de curățare descrise în Levitic sunt o modalitate de a repara eșecurile în păzirea părtășiei legământului. Cultul acestor ritualuri avea să țină viu legământul.

De câteva ori pe an, toți israeliții aveau porunca de a se aduna împreună înaintea Domnului la cortul Lui, pentru sărbătorile Paștelui, a primelor roade și așa mai departe (Lev. 4). În afara acestor sărbători, aducerea regulată a jertfelor se făcea de către preoți, iar evreii veneau individual la cortul întâlnirii (și mai apoi la templu) doar atunci când aveau nevoie să aducă o jertfă specifică pentru păcat sau necurăție.

Cu alte cuvinte, pentru Israel, închinarea colectivă reprezenta o ocazie specială, un eveniment care avea loc de câteva ori pe an. Închinarea, înțeleasă ca devoțiune exclusivă înaintea Domnului, era ceva la care israeliții erau chemați întotdeauna (Deut. 6:13-15). Dar, în sensul de a avea acces intim în prezența lui Dumnezeu, închinarea era restricționată la anumiți oameni, anumite locuri și anumite momente. Dumnezeu locuia în mijlocul poporului Său, da, dar acea prezență era restricționată la cortul întâlnirii și limitată ori intermediată de preoți.

2. ÎMPLINIREA ÎN HRISTOS

Punctul de turnură al istoriei Scripturii este întruparea lui Dumnezeu Fiul, Domnul nostru Isus Hristos. Toate promisiunile lui Dumnezeu sunt împlinite în El (2Cor. 1:20). Toate simbolurile Vechiului Testament – instituția preoției, templul, împărăția, evenimentele din Exod, exilul, ieșirea din Egipt – își găsesc împlinirea în El. Așadar, pentru a înțelege întreaga teologie biblică a închinării, trebuie să înțelegem felul în care Isus împlinește și transformă închinarea legământului mozaic.

Cortul întâlnirii, și mai târziu templul, era locul unde Dumnezeu Își arăta prezența în mijlocul poporului Său. Isus împlinește și, astfel, înlocuiește aceste structuri ale legământului vechi. Ioan ne spune că, în mod literal, Cuvântul s-a făcut trup și, tot astfel, a locuit sau a tăbărât printre noi (Ioan 1:14). Isus a promis, „Stricați Templul acesta, şi în trei zile îl voi ridica” (Ioan 2:19). Cu alte cuvinte, trupul lui Isus este acum templul, locul unde Dumnezeu se întâlnește cu poporul Său, unde își manifestă prezența și unde tratează păcatul lor (Ioan 2:21-22). Iată de ce Isus a putut spune că va veni ceasul când adevărații închinători nu vor mai avea nevoie să se închine la Ierusalim, ci se vor închina în duh și în adevăr (Ioan 4:21-24).

Isus împlinește și înlocuiește templul pământesc al Ierusalimului. El este acum „locul unde adevărații închinători vin să se închine lui Dumnezeu”.

De asemenea, Isus împlinește și înlocuiește întreg sistemul de jertfe asociat cu legământul mozaic, cortul și templul. Cartea Evrei ne spune că, spre deosebire de preoții care trebuiau să aducă jertfe zilnice, Isus a făcut ispășire pentru păcatele poporului său „odată pentru totdeauna, când S-a adus jertfă pe Sine însuși” (Evrei 7:27). Jertfirea de sine unică a lui Isus nu doar ne curăţeşte trupul, așa cum o făceau jertfele vechiului legământ, ci, dimpotrivă, ne purifică conștiința, înnoindu-ne în interior (Evrei 9:13-14). Deoarece Isus și-a curățat poporul printr-o singură jertfă, nu mai este nevoie și nici nu mai este loc pentru jertfirea boilor și a țapilor (Evrei 10:1-4, 10, 11-18).

Isus împlinește și înlocuiește jertfele levitice. Sângele Lui ne asigură acum răscumpărarea veșnică (Evrei 9:12).

Și aș putea continua în felul acesta. Esența este că lucrarea mântuitoare a lui Isus produce o schimbare radicală în felul cum Dumnezeu se relaționează la poporul Său. Noul legământ pe care Isus îl inaugurează face ca vechiul legământ – legământul pe care Dumnezeu l-a făcut la muntele Sinai, prin intermediul lui Moise – să fie într-adevăr vechi, trecut (Evrei 8:6-7, 13). Acum, poporul lui Dumnezeu are păcatele iertate prin credința în jertfa lui Isus. Acum, poporul lui Dumnezeu experimentează prezența Sa plină de har, prin credința în Hristos și prin locuirea cu Duhul Sfânt. Acum, întreg poporul lui Dumnezeu are acces în mod personal la Dumnezeu (Evrei 4:16; 10:19-22), nu doar un număr redus de preoți.

3. ÎNCHINAREA COMUNĂ ÎN NOUL TESTAMENT

Ce înseamnă toate acestea pentru închinarea împreună în perioada noului legământ? Primul lucru pe care trebuie să-l observăm este că termenii Vechiului Testament în ceea ce privește închinarea au fost aplicați în întregime vieților celor credincioși. În Romani 12:1, Pavel scria, „Vă îndemn dar, fraților, pentru îndurarea lui Dumnezeu, să aduceți trupurile voastre ca o jertfă vie, sfântă, plăcută lui Dumnezeu: aceasta va fi din partea voastră o slujbă duhovnicească”. Astăzi, noi nu mai aducem animale drept jertfă, ci viețile noastre. Întreaga viață a creștinului este un act de slujire jertfitoare înaintea lui Dumnezeu.

Sau haideți să vedem Evrei 13:15: „Prin El [adică prin Isus], să aducem totdeauna lui Dumnezeu o jertfă de laudă, adică, rodul buzelor care mărturisesc Numele Lui”. Lauda este jertfa noastră, și o aducem continuu – nu doar timp de o oră, duminica dimineață. Rodul buzelor care recunosc Numele lui Dumnezeu include cântece de laudă, dar nu se limitează la aceasta, ci merge mult mai departe: mărturisirea curajoasă a Evangheliei în public, vorbirea în adevăr și dragoste față de alții, aducerea oricărui cuvânt pe care îl spunem sub stăpânirea lui Hristos.

Aceasta înseamnă că „închinarea” nu este ceva ce facem în principal la biserică, duminica. Dimpotrivă, închinarea ar trebui să se regăsească progresiv în toate aspectele vieților noastre. Pentru creștini, închinarea nu este limitată la momente și locuri sacre, pentru că noi suntem uniți prin credință cu Hristos, suntem templul lui Dumnezeu, și suntem locuiți de Duhul Sfânt, fapt care ne transformă atât individual cât și colectiv în templul lui Dumnezeu (1Cor. 3:16-17; 6:19; cf. Efes. 2:22).

Atunci ce anume caracterizează închinarea împreună în noul legământ? Citirea și predicarea Scripturii (1Tim. 4:14), cântarea psalmilor, a imnurilor și a cântărilor duhovnicești împreună (Efes. 5:18-19; Col. 3:16), rugăciunea (1Tim. 2:1-2, 8), celebrarea sacramentelor botezului și cinei Domnului (Matei 28:19; 1Cor. 11:17-34), și încurajarea reciprocă la dragoste și fapte bune (Evrei 10:24-25).

Unul dintre lucrurile cele mai izbitoare în legătură cu închinarea împreună în noul legământ constă din focalizarea insistentă pe zidirea întregului trup. Pavel scria, „Cuvântul lui Hristos să locuiască din belșug în voi în toată înțelepciunea. Învățați-vă și sfătuiți-vă unii pe alții cu psalmi, cu cântări de laudă şi cu cântări duhovnicești, cântând lui Dumnezeu cu mulțumire în inima voastră” (Col. 3:16). Cântând Domnului, ne învățăm și ne îndemnăm unii pe alții. Lăudându-L pe Dumnezeu, ne zidim reciproc. Pavel merge atât de departe încât să spună că orice lucru care se petrece în interiorul adunării, trebuie făcut având în vedere zidirea trupului în Hristos (1Cor. 14:26).

Ceea ce este unic în legătură cu adunarea împreună, săptămânală, a bisericii nu este faptul că acesta este momentul când noi ne închinăm, ci faptul că acesta este momentul când noi ne zidim unii pe alții închinându-ne împreună înaintea lui Dumnezeu.

Datorită inaugurării noului legământ de către Hristos, închinarea împreună în perioada noului legământ are o esență cu totul diferită de închinarea împreună ce se petrecea în vechiul legământ. În loc să ne întâlnim pentru închinare de câteva ori pe an, închinarea comună este acum săptămânală. În loc să ne întâlnim la templul din Ierusalim, cei credincioși se adună în biserici locale, oriunde locuiesc ei. În loc ca prezența lui Dumnezeu să fie restricționată la Sfânta Sfintelor și păzită de preoți, Dumnezeu locuiește acum în toți cei ce fac parte din poporul Său, prin Duhul Sfânt, iar Hristos este prezent alături de aceștia oriunde ei se adună (Matei 18:20). În loc să urmeze o serie complicată de jertfe și ofrande, creștinii se adună să asculte Cuvântul, să predice Cuvântul, să cânte Cuvântul și să vadă Cuvântul în sacramente. Și toate acestea au ca scop final zidirea trupului în dragoste, astfel încât toți să ajungem la stadiul maturității în Hristos (Efes. 4:11-16).

4. CITIREA ÎNTREGII BIBLII LA ÎNCHINAREA COMUNĂ

Cum ar trebui atunci să privim la Scriptură pentru a fi învățați ce să facem în cadrul închinării comune?

În primul rând, cred că este important să afirmăm că Scriptura ne învață în realitate ce trebuie să facem în adunările obișnuite ale bisericii. Amintiți-vă că, chiar dacă întreaga noastră viață este un act al închinării, adunarea săptămânală a bisericii ocupă un loc special în viața creștină. Toți creștinii sunt chemați să se adune laolaltă cu biserica (Evrei 10:24-25), iar prezența la biserică nu este un element opțional pentru niciun credincios. Acest lucru înseamnă că, în mod practic, orice lucru îl face biserica în închinare devine o practică obligatorie pentru membrii ei. Iar Pavel îi îndeamnă pe creștini să nu permită ca vreo regulă sau practică de origine omenească să fie impusă asupra conștiințelor lor (Col. 2:16-23).

Eu aș sugera că aceste principii biblice se adaugă la ceea ce, din punct de vedere istoric, a fost denumit „principiul regulativ” al închinării [4]. Asta înseamnă că, în adunările lor, bisericile trebuie să împlinească doar acele practici care sunt prescrise în mod specific în Scriptură, fie prin porunci explicite, fie prin exemple cu caracter normativ. A face orice altceva ar însemna o compromitere a libertății creștine. Așadar, bisericile trebuie să privească la Scriptură pentru a ne spune cum să ne închinăm împreună și cum să facem doar ceea ce Scriptura ne spune să facem.

Bun, dar aceasta ridică întrebarea: ce anume spune Scriptura să facem? Sau, ca să fiu mai precis, cum am putea spune care sunt acele elemente biblice cu privire la închinare care sunt normative și obligatorii? A răspunde la această întrebare pe deplin ar necesita o întreagă carte, dar aici voi oferi o schiță foarte scurtă.

Identificarea învățăturii biblice cu privire la închinare necesită o oarecare finețe a analizei, întrucât Scriptura nu ne prezintă nicăieri, de exemplu, o „ordine a slujirii” completă, care să fie în mod explicit normativă. Dar există unele porunci în Noul Testament care sunt destul de clare și care arată a avea un caracter obligatoriu pentru toate bisericile. De exemplu, faptul că bisericile din Efes și Colose au primit amândouă porunca de a cânta (Efes. 5:18-19), iar despre biserica din Corint (1Cor. 14:26) se vorbește cu referire la cântare, sugerează că toate bisericile trebuie să cânte. Faptul că Pavel i-a poruncit lui Timotei să citească și să predice Scriptura, într-o epistolă gândită pentru a-l învăța pe Timotei cum trebuie ca biserica să se comporte (1Tim. 3:25; 4:14) sugerează că citirea și predicarea Scripturii reprezintă voia lui Dumnezeu nu doar pentru o singură biserică, ci pentru orice biserică.

Pe de altă parte, anumite porunci, precum „spuneți-vă sănătate unii altora cu o sărutare sfântă” (Rom. 16:16), par să exprime un principiu universal („primiți-vă unii pe alții în dragoste creștină”), dar într-o formă care poate să nu mai fie valabilă universal din punct de vedere cultural.

Mai mult, anumite porunci contextuale pot să aibă o aplicabilitate mai largă, ca atunci când Pavel vorbește corintenilor să pună deoparte bani pentru prima zi a săptămânii, chiar dacă, literal vorbind, acea strângere de fonduri era destinată specific sfinților din Ierusalim. Știm că, pe de altă parte, toate bisericile au porunca de a susține pe învățătorii lor din punct vedere financiar (Gal. 6:6), așa încât dărnicia poate foarte bine să-și găsească locul în cadrul închinării comune.

Am tratat așadar anumite aspecte din Noul Testament. Dar ce se întâmplă cu pasajele din Vechiul? Știm foarte bine că și Vechiul Testament are o mulțime de porunci care privesc închinarea:

Lăudați-L cu sunet de trâmbiță, lăudați-L cu alăuta şi arfa! Lăudați-L cu timpane şi cu jocuri, lăudați-L, cântând cu instrumente cu coarde şi cu cavalul. Lăudați-L cu chimvale sunătoare, lăudați-L cu chimvale zângănitoare! (Ps. 150:3-5)

Înseamnă aceasta că, pentru a fi biblici, biserica noastră trebuie să includă în serviciile sale trâmbițe, alăute, harfe, tamburine, dansuri, instrumente cu corzi, fluiere și chimvale? Eu aș sugera că nu.

Amintiți-vă că Psalmii sunt expresii ale închinării sub legământul mozaic, la care unii din autorii Noului Testament se referă cu expresia „legământul cel vechi” (Evrei 8:6). Acum, că noul legământ promis în Ieremia 31 a venit, vechiul legământ a devenit parte a trecutului. Noi nu mai suntem sub legea mozaică (Rom. 7:1-6; Gal. 3:23-26). De aceea, formele de închinare legate de perioada mozaică nu sunt obligatorii pentru noi. Templul era slujit de preoți, iar o parte a acestora erau specializați în muzică liturgică (1Cron. 9:33). În fapt, aceștia sunt unii dintre cei pe care-i vedem cântând la instrumentele muzicale enumerate în Psalmul 150 (2Cron. 5:12-13; 9:11). Așadar, Psalmul 150 nu reprezintă un model pentru închinare creștină. Dimpotrivă, el invocă o formă specifică de închinare care ține de vechiul legământ, asociată cu templul și cu preoția levitică.

Acest lucru, în el însuși, nu rezolvă problema legată de felul de instrumente care pot reprezenta acompaniamentul potrivit pentru cântarea comună a bisericii. Dar ceea ce ne arată este că simplul apel la situațiile din Vechiul Testament nu este corect, la fel cum un apel la Vechiul Testament nu poate legitima jertfele animale. Acesta este un aspect în care multe tradiții creștine eșuează în a se conforma teologiei biblice cu privire la închinare, prin apelul selectiv la circumstanțele Vechiului Testament, ca și cum anumite aspecte ale preoției levitice și ale închinării la templu ar fi importate automat în perioada noului legământ.

Cu siguranță că mare parte din Vechiul Testament ne oferă informații cu privire la maniera închinării noastre. Psalmii ne învață să ne închinăm lui Dumnezeu cu reverență și uimire, cu bucurie și adorație, cu recunoștință și plăcere. Dar Vechiul Testament nu prescrie nici elementele și nici formele de închinare pentru biserica noului legământ.

În acest sens, Noul Testament furnizează o nouă constituție pentru noul popor al legământului lui Dumnezeu, exact în același fel în care Vechiul Testament a slujit drept constituție pentru poporul lui Dumnezeu aflat sub vechiul legământ. Dumnezeu are un singur plan de mântuire și un singur popor pe care El îl mântuiește, dar modalitatea în care poporul lui Dumnezeu se relaționează la El s-a schimbat în mod radical după venirea lui Isus Hristos și după instaurarea noului legământ.

Acesta este motivul pentru care avem nevoie să ne folosim de toate instrumentele teologiei biblice – să punem alături legămintele, să trasăm legăturile între simboluri și împliniri, să observăm promisiunea și împlinirea, să delimităm aspectele de continuitate și aspectele de discontinuitate – pentru a ajunge la o teologie biblică privind închinarea comună. În calitate de popor al noului legământ al lui Hristos, popor care este locuit de Duhul Sfânt cel promis, noi ne închinăm în duh și în adevăr, conform termenilor pe care Dumnezeu însuși i-a specificat în Scriptură.

NOTE BIBLIOGRAFICE ȘI EXPLICATIVE

[1] Dacă vreți să studiați în detaliu o teologie biblică a închinării care mi-a influențat profund abordarea expusă aici, puteți consulta cartea lui David Paterson, intitulată Engaging with God: A Biblical Theology of Worship (Downers Grove: InterVarsity Press, 1992);

[2] Pentru o introducere de bază a relatării Scripturii care folosește tema lui Dumnezeu care Își adună poporul, puteți citi cartea lui Christopher Ash, Remaking a Broken World: A Fresh Look at the Bible Storyline (Milton Keynes, UK: Authentic, 2010).

[3] Pentru mai multe detalii cu privire la traiectoria templului descrisă de-a lungul întregului Canon, vedeți cartea lui G. K. Beale, The Temple and the Church's Mission: A Biblical Theology of the Dwelling Place of God, New Studies in Biblical Theology 17 (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2004).

[4] Pentru scurte descrieri care susțin principiul regulativ, citiți Jonathan Leeman, „Regulative Like Jazz”, și primele trei capitole din cartea Give Praise to God: A Vision for Reforming Worship, ed. Philip Graham Ryken, Derek W. H. Thomas și J. Ligon Duncan, III (Phillipsburg, NJ: Presbyterian & Reformed, 2003).

TEOLOGIA BIBLICĂ ȘI SLUJBA PASTORALĂ

Despre autor: Bobby Jamieson este doctorand în Noul Testament la University of Cambridge. Anterior, el a slujit la 9Marks ca editor asistent. Îl puteți găsi pe Twitter la @bobby_jamieson.

Cum ai scrie fișa postului pentru un păstor? Unde te-ai uita după modele pentru aceasta? Poate că vei întreba câteva din bisericile locale și le vei cere fișele de post, după care vei face câteva mici modificări pentru a reflecta programul și calendarul bisericii tale.

Evident, aceasta presupune că toți cunosc ce trebuie să fie și să facă un păstor. Dar cum cunoaștem care este rolul fundamental al păstorului?

Evident, vom privi la Scriptură pentru a vedea ce trebuie să fie un păstor. Dar unde anume în Scriptură? Am putea să începem cu lucrarea sugerată în calificările prezbiterului (1Tim. 3:1-7; Tit 1:5-10) și, cu atenție, să luăm în considerare poruncile explicite care se dau liderilor bisericilor. Atunci când trecem dincolo de suprafața unora din aceste porunci, totuși, ne apare în față o imagine interesantă. Haideți să vedem Fapte 20:28 și 1Petru 5:1-3, pentru că amândouă se referă la prezbiterii bisericilor locale:

Luați seama dar la voi înșivă și la toată turma pe care v-a pus Duhul Sfânt episcopi, ca să păstoriți (gr. poimainein) biserica Domnului, pe care a câștigat-o cu însuși sângele Său (F.A. 20:28).

Sfătuiesc pe prezbiterii dintre voi, eu, care sunt un prezbiter ca și ei, un martor al patimilor lui Hristos și părtaș al slavei care va fi descoperită: păstoriți turma lui Dumnezeu, care este sub paza voastră, nu de silă, ci de bunăvoie, după voia lui Dumnezeu, nu pentru un câștig mârșav, ci cu lepădare de sine. Nu ca și cum ați stăpâni peste cei ce v-au căzut la împărțeală, ci făcându-vă pildă turmei (1Petru 5:1-3).

În ambele pasaje, principala sarcină privitoare la păstorirea este rezumată prin verbul grecesc poimaino, al cărui sens de bază este „a păstori” sau „a îngriji de oi” (Luca 17:7; 1Cor. 9:7). Atât Pavel, în cartea Faptelor Apostolilor, cât și Petru în prima lui epistolă, rezumă lucrarea pastorală la un singur verb: a păstori.

În Efeseni 4:11, Pavel se referă la păstori drept „păstori și învățători”, demonstrând din nou faptul că ideea de păstorire este elementară în ce privește slujirea pastorală. În fapt, însăși termenul de „păstor” provine din cuvântul latin pastor, care înseamnă... „păstor”. Așadar, păstorirea este esențială pentru termenul „păstor” și pentru descrierea biblică a slujbei pastorale.

Dar unde anume învățăm ce înseamnă să păstorești? Dacă știi câtuși de puțin ce este o oaie și care sunt nevoile ei, atunci prinzi măcar câteva idei de bază. Oile au nevoie de hrană, de îngrijire, de ghidare și protecție. Păstorii fac aceste lucruri pentru cei ce sunt turma lor, transformând această slujire în domeniul spiritual.

ISTORIA BIBLICĂ A PĂSTORIRII

Dar această metaforă capătă o nouă profunzime atunci când privim la felul cum ea se desfășoară de-a lungul relatării Scripturii. În ultimă instanță, păstorii învață ce înseamnă să fii păstor de la felul cum Dumnezeu însuși Își păstorește poporul.

Păstorul Divin al Exodului

Relatarea biblică a păstoririi începe încă de acolo când Dumnezeu Își scoate poporul din Egipt, călăuzindu-i prin pustie vreme de 40 de ani și conducându-i în siguranță în țara promisă[1]. Descriind întreaga perioadă a exodului și a pustiei, Psalmul 77:20 spune: „Ai povățuit pe poporul Tău ca pe o turmă, prin mâna lui Moise şi Aaron”.

Ca un păstor, Dumnezeu a fost prezent în mod personal alături de poporul Său (Exod 33:15-16). Asemenea unui păstor, Dumnezeu și-a protejat poporul (Num. 14:7-9; Deut. 23:14). Ca un păstor, Dumnezeu a acoperit toate nevoile poporului Său, i-a hrănit (Ps. 78:19, 105; 40-41) și i-a vindecat (Exod 15:16; Num. 21:8-9).

Ca un păstor, Dumnezeu și-a călăuzit poporul către pășunile fertile: „Prin îndurarea Ta, Tu ai călăuzit, și ai izbăvit pe poporul acesta; iar prin puterea Ta îl îndrepți Spre locașul sfințeniei Tale” (Exod 15:13). Ca un păstor, Dumnezeu a atras cu blândețe și dragoste poporul către El:

I-am tras cu legături omenești, cu funii de dragoste, am fost pentru ei ca cel ce le ridică jugul de lingă gură. M-am plecat spre ei şi le-am dat de mâncare. (Osea 11:4)

În toate acestea, Dumnezeu și-a păstorit poporul prin Moise, liderul dintre oameni pe care l-a rânduit să îi păstorească (Ps. 77:20). La rândul lui, Moise i-a cerut Domnului un succesor, pentru ca „adunarea Domnului să nu fie ca niște oi care n-au păstor” (Num.  27:17).

Astfel, Domnul, Regele divin al creației, este în același timp Păstorul poporului Său. Iar El i-a păstorit prin intermediul unui om rânduit de El.

David – păstorul–rege

Sute de ani mai târziu, acest model a continuat prin domnia lui David și a dinastiei lui. Domnul l-a luat pe David de la păstorirea oilor și l-a făcut păstorul poporului Israel (2Sam. 5:1-3, 7-8). Psalmistul declară, 

A ales pe robul Său David, și l-a luat de la staulele de oi. L-a luat dindărătul oilor, care alăptau, ca să pască pe poporul Său Iacov, și pe moștenirea Sa Israel. Și David i-a cârmuit cu o inimă neprihănită, și i-a povățuit cu mâini pricepute. (Ps. 78:70-72)

La fel cum David hrănea cu dragoste turma aflată sub îngrijirea sa, tot așa, atunci când a fost chemat de Dumnezeu, a condus Israel cu responsabilitate și compasiune, păstorindu-i în integritate și înțelepciune.

Cu toate acestea, Dumnezeu însuși a rămas adevăratul Păstor al Israelului. Israel a mărturisit că: „El este Dumnezeul nostru, şi noi suntem poporul pășunii Lui, turma, pe care o povățuiește mâna Lui” (Ps. 95:7). Iar David, păstorul rânduit de Dumnezeu, și-a proclamat încrederea în providența, protecția și călăuzirea lui Dumnezeu, în sublimul și poeticul Psalm 23.

Dar nu toți păstorii-regi ai Israelului l-au condus pe acesta în pășunile verzi ale ascultării de Cuvântul Domnului. Dimpotrivă, majoritatea lor au condus poporul lui Dumnezeu în idolatrie și nedreptate. Astfel, Dumnezeu a împrăștiat turma printre popoare, ca pedeapsă pentru păcatul lor (Lev. 26:33; Deut. 4:27; 28:64; 1Împ. 14:15).

NOII PĂSTORI AI NOULUI EXOD

Dar același Dumnezeu care a împrăștiat poporul Său, a promis că îi va aduna din nou. În Ieremia 23:1-2, Domnul a pronunțat judecata asupra regilor răi ai Israelului, păstori care distruseseră și împrăștiaseră turma lui Dumnezeu. Acești păstori eșuaseră să se ocupe cu grijă și protecție de poporul lui Dumnezeu, așa încât Dumnezeu avea să se ocupe de ei prin judecată. Și nu doar atât, ci în versetele 3-4, Dumnezeu declară, 

Și Eu însumi voi strânge rămășița oilor Mele din toate țările, în care le-am izgonit; le voi aduce înapoi în pășunea lor, și vor crește și se vor înmulți. Voi pune peste ele păstori care le vor paște; nu le va mai fi teamă, nici groază, şi nu va mai lipsi niciuna din ele, zice Domnul (Ier. 23:3-4).

Domnul va restaura pe poporul Său și acesta va avea păstori care se vor îngriji de el, îl vor hrăni și îl vor proteja. Cum vor sluji acest acești păstori poporului lui Dumnezeu? Pasajul paralel din Ieremia 3:15 ne spune, „vă voi da păstori după inima Mea, și vă vor paște cu pricepere şi cu înțelepciune”. Liderii poporului adunat al lui Dumnezeu vor conduce poporul prin a-i hrăni pe oameni cu cunoștința și înțelegerea căilor și a Cuvântului lui Dumnezeu.

Și nu doar atât, ci Dumnezeu va ridica apoi un Proroc suprem, moștenitor al lui David, care va obține mântuirea tuturor celor care sunt poporul lui Dumnezeu: 

Iată vin zile, zice Domnul, când voi ridica lui David o Odraslă, neprihănită. El va împărăți, va lucra cu înțelepciune, și va face dreptate și judecată în țară. În vremea Lui, Iuda va fi mântuit, şi Israel va avea liniște în locuința lui; şi iată Numele pe care i-L vor da: ,Domnul, Neprihănirea noastră!’” (Ier. 23:5-6).

Această adunare din nou a poporului lui Dumnezeu, acest nou exod înapoi în țara promisă, va depăși în strălucire până și eliberarea extraordinară făcută de Dumnezeu poporului Său din Egipt și va fi fapta prin care poporul lui Dumnezeu Îl vor numi și își vor aminti de El de aici înainte (v. 7-8).

Astfel Își va aduna Dumnezeu poporul Său, ca un Păstor credincios. Iar Dumnezeu va ridica mulți păstori credincioși, care să îngrijească de poporul Său. Cu toate acestea, un singur Păstor-Rege va mântui poporul și se va asigura ca înaintarea lor să fie sigură către țara lui Dumnezeu, sub stăpânirea lui Dumnezeu.

Isaia 40:11 ne oferă o altă imagine a noului exod asigurat de Dumnezeu atunci când Își adună turma la El:

El Își va paște turma ca un Păstor, va lua mieii în brațe, îi va duce la sânul Lui, şi va călăuzi blând oile care alăptează.

Ezechiel 34 ilustrează un portret și mai detaliat al lucrării lui Dumnezeu în calitate de Păstor, care Își va salva turma. Păstorii Israelului din acel moment se hrăneau pe ei înșiși, în loc să hrănească turma, și uitaseră să vindece pe cei bolnavi și să caute pe cei rătăciți, așa încât turma lui Dumnezeu ajunsese risipită (v. 1-6). Pentru toate acestea, Dumnezeu avea să îi judece pe acești păstori răi și să salveze El însuși turma (v. 7-10). Dumnezeu însuși avea să îi caute, să îi salveze, să îi aducă în patria lor, să îi hrănească și să îi conducă la odihnă (v. 11-14). „Eu însumi Îmi voi paște oile, Eu le voi duce la odihnă, zice Domnul Dumnezeu. Voi căuta pe cea pierdută, voi aduce înapoi pe cea rătăcită, voi lega pe cea rănită, și voi întări pe cea slabă. Dar voi păzi pe cele grase şi pline de vlagă: vreau să le pasc cum se cade” (Ezec. 34:15-16).

În același timp, Dumnezeu promite: „Voi pune peste ele un singur păstor, care le va paște, și anume pe Robul Meu David; El le va paște, El va fi păstorul lor” (Ezec. 34:23). Așadar, Dumnezeu însuși va fi Păstorul lor, și așa va fi „slujitorul Lui, David”. Iar când Dumnezeu Își păstorește iarăși poporul, ei vor avea parte de pace, binecuvântare, siguranță, abundență, libertate, cinste și cunoașterea adevărată a lui Dumnezeu (v. 25-31).

ISUS, PĂSTORUL CEL BUN

Cine este acest Păstor, pe care Dumnezeu Îl rânduiește peste poporul Lui? Este Isus, Păstorul cel bun. Isus a manifestat compasiune față de mulțimi, pentru că erau zdrobite și neajutorate, ca niște oi fără păstor (Matei 9:36). Isus este Păstorul cel bun, care a venit să dea viață din belșug oilor lui Dumnezeu (Ioan 10:10), care Își dă viața pentru oile lui Dumnezeu (v. 11, 15), care Își cunoaște oile (v. 14), și care adună toate oile Lui într-o singură turmă (v. 16).

Metafora poporului lui Dumnezeu zugrăvit ca turmă a fost prima dată folosită pentru a descrie pe poporul Israel în timpul pustiei: înfometat, însetat, ars de soare și totuși încă departe de adevărata lui casă. Transpusă într-o notă spirituală, toată această situație este la fel de adevărată în ce privește biserica din zilele noastre. Ca și Israelul în pustie, noi încă nu am intrat în odihna lui Dumnezeu (Evrei 4:11). Suntem amenințați nu doar de foamete și necazuri, ci și de împotrivire și persecuție.

Acum suntem slabi și rătăcitori, presați de greutăți. Dar în Apocalipsa, Ioan descrie un crâmpei din destinația noastră finală:

Nu le va mai fi foame, nu le va mai fi sete; nu-i va mai dogori nici soarele, nici vreo altă arșiță. Căci Mielul, care stă în mijlocul scaunului de domnie, va fi Păstorul lor, îi va duce la izvoarele apelor vieții, şi Dumnezeu va șterge orice lacrimă din ochii lor. (Apoc. 7:16-17).

Domnul Isus este Păstorul nostru, iar El este un Păstor bun. În curând, într-o bună zi, El va fi Păstorul nostru și fizic, iar de atunci încolo nu vom mai fi însetați și nici răniți.

SĂ PĂSTORIM PRECUM MARELE PĂSTOR

Ce ne spune, deci, această relatare nouă, păstorilor bisericii? Cuvintele faimoase adresate de Isus lui Petru ne îndreaptă către direcția corectă. Isus l-a întrebat de trei ori pe Petru dacă Îl iubește și Petru a replicat afirmativ tot de trei ori. Apoi Isus l-a însărcinat de trei ori pe Petru să se îngrijească de turma Lui (Ioan 21:15-17). Evanghelia lui Ioan folosește doi termeni diferiți în limba greacă pentru cuvântul „paște”, dar ei au același sens. Ambii se referă la grija cuprinzătoare pe care păstorii o arată față de turmele lor: în hrănirea lor, în îngrijirea lor, în călăuzirea și în protejarea lor. Și acesta este felul de slujire pe care păstorii sunt chemați să o facă față de turmele lor.

Păstorii sunt chemați să își hrănească membrii bisericilor prin Cuvântul lui Dumnezeu, îndemnându-i în învățătura sănătoasă (Tit 1:9-10), propovăduindu-le întreg sfatul lui Dumnezeu (F.A. 20:27). Păstorii sunt chemați să păzească poporul lor împotriva învățăturilor false și a acelora care vor să îi atragă pe căi greșite (F.A. 20:29-31). Păstorii sunt chemați să își conducă adunările, dându-le un exemplu evlavios (Evrei 13:7), echipându-i pentru slujire (Efes. 4:12) și conducând cu înțelepciune treburile bisericii (1Tim. 5:17). Păstorii sunt chemați să îngrijească de turmele lor cu dragoste, dându-le orice sfat este nevoie, ajutându-i și oferindu-le încurajarea de care au nevoie.

Într-un cuvânt, păstorii se îngrijesc de turmele lor. Lor nu doar le pasă de poporul lor, ci se îngrijesc de acești oameni. Îi cunosc. Îi caută. Le dau ceea ce sufletele lor au nevoie, chiar și atunci când turmele nu știu sau nu doresc lucrurile de care au cea mai mare nevoie.

În toate acestea, păstorii reflectă imaginea lui Dumnezeu Tatăl. Iată cum îndemna Pavel pe liderii bisericii: „Vă rugăm, de asemenea, fraților, să mustrați pe cei ce trăiesc în neorânduială; să îmbărbătați pe cei deznădăjduiți; să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători cu toți” (1Tes. 5:14). Acest fel de îngrijire, persoană cu persoană, este exact ceea ce Dumnezeu promite să facă pentru poporul Său atunci când se angajează să caute pe cei pierduți, să aducă înapoi pe cei rătăciți, să bandajeze pe cei răniți și să hrănească pe toți în dreptate (Ezec. 34:16).

Iar păstorii întruchipează pe Domnul nostru Isus Hristos, care păstorește poporul lui Dumnezeu înaintea oricărui păstor și îl îngrijește de-a lungul lucrării oricărui păstor, ocupându-se de el chiar și după ce slujirea oricărui păstor se încheie. Iată de ce Petru Îl denumește pe Isus „Păstorul cel Mare” (1Petru 5:4). Isus este moștenitorul pe care Dumnezeu l-a ridicat lui David. El este singurul Păstor-Rege adevărat al poporului lui Dumnezeu. Cu toate acestea, slujirea pastorală a lui Isus nu elimină pe păstorii-oameni, ci îi echipează și le dă autoritate.

Păstorule, te-ai gândit vreodată la faptul că lucrarea ta, în biserica locală, participă la împlinirea profeției? Amintește-ți că Domnul a promis că va ridica mulți păstori peste poporul Lui, atunci când Îl va așeza peste ei pe Păstorul cel mare, cel suprem (Ier. 23:4-5). Acești păstori vor hrăni poporul lui Dumnezeu cu înțelepciunea și cunoștința lui Dumnezeu (Ier. 3:15).

Cât de mult se potrivesc prioritățile tale în slujire cu cele ale Păstorului divin? Cât de bine cunoști nevoile spirituale ale turmei tale? Cât timp și cât de mare efort dedici împlinirii acelor nevoi, una câte una? Ești mai preocupat de cât de multe trupuri noi intră în clădire, sau de felul cum sufletele lor se usucă sau prosperă spiritual?

Ești vigilent împotriva amenințărilor îndreptate către sănătatea credinței turmei tale? Sau îți abandonezi oile ca să fie o pradă ușoară pentru învățătorii falși, eșuând să le echipezi cu o înțelegere profundă a doctrinelor biblice?

Știi care din oile tale prosperă spiritual și care sunt malnutrite? Care sunt puternice spiritual și care sunt bolnave? Care se află în siguranță în turmă și care rătăcesc în pustie?

Dacă vrei să îți împrospătezi fișa de post, în calitate de păstor, gândește-te la felul cum Dumnezeu a păstorit poporul Său de-a lungul istoriei Scripturii. Minunează-te de grija Lui plină de dragoste și de protecția Lui puternică. Învață din atenția Lui răbdătoare față de nevoile diverse ale poporului Său. Fii uimit de profunzimea compasiunii și a dragostei lui Dumnezeu, ca Acela care ține galaxiile în mâna Sa să se aplece și să ridice pe acele oi care sunt prea slabe pentru a umbla pe picioarele lor. Și roagă-te ca, prin harul Lui și puterea Duhului Său, Dumnezeu să te facă un păstor după inima Lui.

NOTE BIBLIOGRAFICE:

[1]. În cadrul acestei secțiuni, m-am inspirat din exegeza lui Timothy S. Laniak, intitulată Shepherds After My Own Heart: Pastoral Traditions and Leadership in the Bible, New Studies in Biblical Theology 20 (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2006).

CUM ESTE BISERICA PĂZITĂ ȘI GHIDATĂ DE TEOLOGIA BIBLICĂ

Despre autor: Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks și unul din prezbiterii Capitol Hill Baptist Church din Washington D.C. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

Teologia biblică reprezintă modul cum citim Biblia. Ea este în esență o hermeneutică. Ea prezumă că numeroșii autori ai Scripturii și multele sale cărți relatează o singură istorie a unui singur Autor – anume vorbește despre Hristos.

Sună un pic academic? Așa este, dar…

Disciplina teologiei biblice este esențială pentru păzirea și călăuzirea bisericii tale. Ea apără bisericile împotriva falselor istorii și a căilor greșite. Ea călăuzește biserica către o predicare mai bună, către o viață practică mai bună, către căi mai bune.

TEOLOGIA BIBLICĂ, ÎN CALITATE DE PROTECTOR AL BISERICII

Gândește-te pentru o clipă la liberalismul teologic. El rescrie narațiunea mântuirii ca și cum ar vrea să portretizeze lucrarea lui Dumnezeu de a corecta, să spunem, nedreptatea economică sau conștiința politică egocentrică. Astfel de relatări ale răscumpărării pot să nu fie greșite în întregime, dar ele îmi amintesc de felul cum una din fiicele mele ar veni să relateze un conflict cu sora ei. Ea ar spune adevărul dar, în același timp, ar omite anumite detalii, ar pune accent pe anumite lucruri și ar face conexiuni și interpretări intenționate. Așa stau lucrurile și cu felul în care liberalismul abordează relatarea evanghelică a Bibliei.

Tot așa și cu romano-catolicismul, unde preoții și sacramentele joacă un rol mijlocitor și care se înrădăcinează din plin în vechiul legământ.

La fel este și în ce privește evanghelia prosperității care, la rândul ei, importă elemente din vechiul legământ în cel nou, doar-doar să poată vorbi despre binecuvântări materiale.

Alte grupuri teologice nu aduc trecutul istoriei răscumpărării în prezent, ci aduc viitorul acesteia în prezent. Cândva au existat anabaptiștii perfecționiști, care credeau că pot să aducă cerul pe pământ, și asta foarte repede. Liberalii progresiști au încercat acest lucru în urmă cu un secol. Acum este rândul acelora care se căznesc să transforme cultura, și ei fac acest lucru aducând înaintea noastră narațiuni repovestite cu subtilitate.

Lista este lungă, fie că ne gândim la sectele „creștine” precum mormonismul, Martorii lui Iehova, fie că ne gândim la mișcările din interiorul bisericilor, cum ar fi evanghelia socială, teologia eliberării, mesianismul american sau anumite forme de separatism fundamentalist. Unele vin cu o formă mai blândă a relatării biblice, altele cu una mai puternic distorsionată.

Esența este că evangheliile neechilibrate (sau false) și bisericile neechilibrate (sau false) sunt zidite fie pe „texte-cheie” alese într-un fel îngust, fie pe relatări întregi care sunt eronate. Ei fac conexiuni greșite între principalele legăminte ale Bibliei; sau subliniază prea multă continuitate ori prea multă discontinuitate; sau eșuează să facă distincție între tip și antetip; sau exagerează în una din extreme, în viziunea lor escatologică. Unii promit cerul pe pământ acum iar alții fac distincție între viața trupească și viața spirituală în vremea de acum.

În fiecare caz, sistemele teologice greșite sau neechilibrate propovăduiesc o evanghelie greșită sau neechilibrată, iar astfel de evanghelii conduc la zidirea unor biserici neechilibrate sau greșite.

Spre deosebire, teologia biblică sănătoasă apără Evanghelia și păzește biserica. D.A. Carson spune: „O teologie biblică robustă tinde să apere pe creștini împotriva celor mai rele influențe reducționiste”.

Asta înseamnă că este treaba păstorului (1) să cunoască teologia biblică sănătoasă și (2) să aibă știință de sistemele teologice greșite care îi afectează pe oamenii ce pășesc în biserica sa. Astăzi, mulți dintre membrii bisericilor au fost afectați de vreuna din versiunile evangheliei prosperității. Poți să explici de ce acel lapte nu este bun? (dacă ai nevoie de ajutor, consultă articolul „Evanghelia prosperității și teologia biblică” din această revistă).

TEOLOGIA BIBLICĂ, GHIDUL BISERICII

Dar teologia biblică nu este doar un păzitor al bisericii, ci este și un ghid – o călăuză către o predicare sănătoasă, o implicare sănătoasă în evanghelizare, către o închinare comună sănătoasă, către structuri bisericești sănătoase și către o viață creștină sănătoasă.

Un ghid pentru predicarea sănătoasă

Atunci când te așezi pentru a studia un text și pentru a pregăti o predică, teologia biblică te păzește de a lua anumite texte și, pe baza lor, să ajungi să relatezi o istorie dezechilibrată a răscumpărării.

Teologia biblică plasează fiecare text în contextul canonic corect și te ajută să vezi ce legătură are textul tău cu Persoana și lucrarea lui Hristos. Ea dă la o parte moralismul, așa încât să poți predica mesaje creștine. Ea face conexiuni corecte între texte indicative și texte imperative, între credință și fapte. Ea produce mesaje evanghelistice. Ea va face ca fiecare predică să fie parte din măreața istorie a răscumpărării.

Pe scurt, păstorule, ai nevoie de teologie biblică sănătoasă pentru a te achita de cel mai important lucru în slujirea ta: anume să predici și să înveți Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă vrei un articol mai detaliat pe tema asta, citește „Teologia biblică și proclamarea Evangheliei” de Jeramie Rinne, în revista 9Semne.

Un ghid pentru o implicare evanghelistică sănătoasă

Îndreptându-ne acum atenția către evanghelizarea și implicarea bisericii în relație cu lumea din afară, trebuie să conștientizăm că teologia biblică echilibrează într-un mod corect așteptările noastre așa încât să nu ajungem să ne așteptăm la prea mult (să avem, de exemplu, o escatologie exagerată) sau să cerem prea puțin (oferind oamenilor un har ieftin, o credință superficială, beneficiile apartenenței la biserică înainte ca oamenii să creadă) sau să nu predicăm aspectele imperative ale Evangheliei.

Teologia biblică sănătoasă nu va promite oamenilor că vor avea acum o viață la superlativ, fie că este vorba despre sănătate și bogăție, fie transformarea orașului, fie că vom câștiga favoarea elitelor sau că ne vom lua înapoi țara. Dar aceasta nu înseamnă că ar trebui să ne ferim de a ne implica în ce privește schimbarea culturii sau de a căuta binele orașului prin fapte bune mânate de dragoste și dreptate.

Teologia biblică face implicarea primordială, adică evanghelizarea și misiunea, dar ea nu separă într-un mod fals cuvintele de fapte. Acestea sunt inseparabile pentru mărturia și misiunea bisericii, așa cum ne arată foarte clar relatarea biblică de la Adam la Avraam, la Israel, la David, la Hristos și la biserică.

Un ghid pentru închinarea comună sănătoasă

Este dansul aproape gol al lui David, de la aducerea chivotului legământului, un aspect normativ pentru închinarea în adunările bisericii? Nu? Dar jertfele preoților Vechiului Testament, folosirea instrumentelor și a corurilor sau darurile aduse de diverse sărbători, ori citirea și explicarea textului biblic? O teologie biblică sănătoasă ne ajută să răspundem la dilema cu privire la ce anume să aducem în perioada noului legământ și ce să lăsăm în cel vechi.

Din nou, multe lucruri depind de felul cum cineva așază împreună legămintele, de abordarea pe care o persoană o are cu privire la aspectele de continuitate și discontinuitate și de felul cum acea persoană înțelege lucrarea lui Hristos de împlinire a legămintelor. De asemenea, acest lucru depinde de înțelegerea persoanei în cauză cu privire la ce anume i-a fost permis bisericii lui Hristos să facă.

Toate acestea pot să sune foarte academic, dar practicile bisericii tale depind de teologia biblică pe care o ai. Întrebarea este: te-ai gândit în profunzime care este teologia ta biblică?

Dacă vrei să studiezi mai mult această temă, citește articolul lui Bobby Jamieson din această revistă, intitulat „Teologia biblică și închinarea comună”.

Un ghid pentru structuri bisericești sănătoase

În același fel, relatarea Scripturii ne cere să acordăm atenție aspectelor de continuitate și discontinuitate în ceea ce privește felul în care ne organizăm ca biserici. În termeni de continuitate, poporul lui Dumnezeu are întotdeauna nevoie să practice membralitatea și disciplina. În termen de discontinuitate, liderii poporului lui Dumnezeu se schimbă în mod dramatic de la vechiul legământ la cel nou. În primul rând, toți copiii lui Dumnezeu devin preoți. În al doilea rând, prezbiterii lui Dumnezeu sunt păstori care hrănesc turma prin intermediul Cuvântului.

Fără îndoială, întrebarea legată de cine poate fi membru al bisericii depinde de teologia biblică. Este calitatea de membru rezervată doar pentru cei credincioși, sau pentru credincioși și copiii lor? Acest lucru depinde de cantitatea de continuitate și discontinuitate pe care o vezi între circumcizie și botez.

Un ghid pentru o viață creștină sănătoasă

În final, merită să luăm în considerare importanța teologiei biblice pentru viața sănătoasă de creștin și felul cum acea viață se conectează la biserica locală.

În istoria Exodului, răscumpărarea a fost aplicată la nivel de grup. Dar în Noul Testament, răscumpărarea este individuală, nu-i așa?

Ei bine, depinde de felul cum înțelegem relația dintre vechiul legământ și noul legământ, și de felul cum înțelegem ceea ce Hristos realizează în noul legământ. N-ar putea cineva susține că existența unui cap al legământului implică existența unui popor al legământului (v. Ier. 31:33; 1Petru 2:10)? Mai mult, Pavel pare să sublinieze că zidul de despărțire dintre evrei și neamuri a fost zdrobit și că acel „om nou” a fost creat exact în momentul în care păcătoșii au fost împăcați cu Dumnezeu (Efes. 2:11-22).

Dacă este adevărat că mântuirea, în Noul Testament, este îndreptată către un popor identic celui din Vechiul Testament, chiar dacă experiența mântuirii oricărui individ se petrece la momente diferite și nu împreună, ca grup, precum în Exod, atunci ar părea că viața creștină este fundamental o viață de grup. Și creșterea spirituală, la rândul ei, este de grup. Apoi trăirea în credință este o chestiune de grup. Da, este adevărat că tata m-a adoptat, dar el m-a adoptat într-o familie, așa încât calitatea de fiu sau fiică a lui înseamnă în același timp să fiu fratele și sora lor.

Ei bine, această realitate a grupului are nenumărate implicații în orice lucru din învățătura, părtășia și cultura bisericii. Scopul de bază pentru existența unei biserici locale – dacă o astfel de perspectivă teologică este corectă – este pur și simplu să fie o biserică. Înseamnă ca ea să fie această nouă familie, noul popor, noua națiune, noua cultură și noul trup. De aceea, mult din ceea ce noi denumim creștere spirituală nu are legătură cu ceea ce fac în timpul meu privat, ci are de-a face cu felul cum învăț să îmi însușesc în noua identitate, în calitate de membru al familiei.

Pe de altă parte, este ușor să ne imaginăm o teologie care supralicitează poziția individului în detrimentul congregației (așa cum pot face unele sisteme teologice conservatoare) sau care supralicitează structurile bisericești sau din societate în detrimentul individului (așa cum fac teologiile liberale).

Mai mult, înțelegerea pe care o ai cu privire la relatarea biblică te ajută să cunoști ce să aștepți de la ceilalți membri de biserică: cât de multă neprihănire, cât de multă biruință asupra păcatului, cât de multă vindecare spirituală pentru victimele nedreptății, cât de multă restaurare a relațiilor frânte. Forma relatării biblice – așa cum o înțelegi – va creiona abordarea pe care o vei avea cu privire la tragedie, rău și neprihănire, atunci când te vei confrunta cu fiecare dintre ele în viața ta și a altora.

Cu alte cuvinte, o teologie biblică sănătoasă conduce la o viziune de tipul „deja, dar nu încă” asupra vieții creștine. Este foarte ușor să cădem în eroarea de a aștepta prea mult „deja” sau prea mult „nu încă”.

Esența este aceasta: o teologie biblică sănătoasă constituie o călăuză de încredere pentru viața creștină, în mod particular în ceea ce privește felul în care acea viață se relaționează la biserica locală. Și ea păzește biserica împotriva exceselor, așteptărilor greșite și a unei evanghelii false.

EVANGHELIA PROSPERITĂȚII ȘI TEOLOGIA BIBLICĂ

Despre autor: Michael Schäfer este director de programe de instruire la ENTRUST, o organizație sud-africană care pregătește lucrători. Michael este membru în Christ Church Umhlanga de lângă Durban, Africa de Sud.

Psalmul 23 este cel mai îndrăgit pasaj din Biblie și, de aceea, probabil cea mai iubită parte dintre toate scrierile din lume. Promisiunile și încurajările lui sunt atât de clare, încât cu greu mai este nevoie să li se dea vreo interpretare. În mod obișnuit, tot ce au de făcut învățătorii biblici este să amintească credincioșilor faptul că Păstorul, Domnul, despre care se vorbește în acest Psalm este însuși Domnul Isus Hristos. Isus și-a dat viața pentru oile Sale și acest lucru face ca promisiunile Psalmului să fie împlinite.

Cu toate acestea, atunci când încape pe mâna celor care predică Biblia pentru foloasele lor, versetului de deschidere i se dă interpretarea că el ar promite că niciun credincios nu ar trebui să experimenteze vreo lipsă de orice fel: „Domnul este Păstorul meu; nu voi duce lipsă de nimic”.

Conform acestei interpretări, credincioșii au acces la comorile lui Dumnezeu, fiind liberi să capete orice își doresc. Așa că, tot ce trebuie să facă este să identifice dorința și să o ceară de la Dumnezeu.

PENTRU A PRIMI, TREBUIE SĂ DAI… ÎN SPECIAL PREDICATORULUI

Dar acești predicatori merg mai departe. Din nou, răstălmăcind Scriptura, ei explică faptul că această abundență promisă implică satisfacerea anumitor condiții. Binecuvântarea abundentă din partea lui Dumnezeu este bazată pe dărnicia generoasă a persoanei în cauză, în mod obișnuit exprimată față de acei predicatori! Și aici se folosesc apoi versete după versete, precum cele de mai jos:

Să-i dai și să nu dai cu părere de rău în inimă; căci pentru aceasta te va binecuvânta Domnul, Dumnezeul tău, în toate lucrările de care te vei apuca. (Deut. 15:10)

Cinstește pe Domnul cu averile tale, și cu cele dintâi roade din tot venitul tău: căci atunci grânarele îți vor fi pline de belșug, și teascurile tale vor geme de must. (Prov. 3:9-10)

Unul, care dă cu mâna largă, ajunge mai bogat; şi altul, care economisește prea mult, nu face decât să sărăcească. Sufletul binefăcător va fi săturat, şi cel ce udă pe alții va fi udat şi el. (Prov. 11:24-25)

Omul milostiv va fi binecuvântat, pentru că dă săracului din pâinea lui. (Prov. 22:9)

Aduceți însă la casa vistieriei toate zeciuielile, ca să fie hrană în Casa Mea; puneți-Mă astfel la încercare, zice Domnul oștirilor, și veți vedea dacă nu vă voi deschide zăgazurile cerurilor, și dacă nu voi turna peste voi belșug de binecuvântare. (Mal. 3:10)

Să știți: cine seamănă puțin, puțin va secera; iar cine seamănă mult, mult va secera. Fiecare să dea după cum a hotărât în inima lui: nu cu părere de rău, sau de silă, căci „pe cine dă cu bucurie, îl iubește Dumnezeu.” Şi Dumnezeu poate să vă umple cu orice har, pentru ca, având totdeauna în toate lucrurile din destul, să prisosiți în orice faptă bună, după cum este scris: „A împrăștiat, a dat săracilor, neprihănirea lui rămâne în veac.” „Cel ce dă sămânță semănătorului și pâine pentru hrană”, vă va da și vă va înmulți și vouă sămânța de semănat și va face să crească roadele neprihănirii voastre. (2Cor. 9:6-10)

Este clar de ce evanghelia prosperității a pătruns atât de mult în biserică. Nu doar că ea este alimentată de lăcomia păcătoasă a predicatorilor și ascultătorilor lor deopotrivă, ci ideea că dărnicia conduce la binecuvântare materială este prezentată ca și cum ar fi învățătura clară lui Dumnezeu că dărnicia conduce la binecuvântare materială.

Dar cum să combatem această învățătură falsă, care face ravagii în biserică?

NECREDINCIOS RĂU SAU CREDINCIOS NEINFORMAT?

În contextul meu din Africa de Sud, după cum este valabil fără îndoială și în alte părți, trebuie să luăm mai întâi în considerare dacă învățătorul fals predică în acest fel în calitate de necredincios rău sau în calitate de credincios neinformat.

Mulți predicatori ai evangheliei prosperității fac acest lucru în calitate de vrăjmași ai lui Dumnezeu. Ei nu au o gândire ortodoxă cu privire la Dumnezeu și nici nu predică faptul că singura cale către mântuire este doar Isus Hristos. Cei care fac parte din această categorie au nevoie de rugăciunile noastre și de mărturia noastră evanghelistică. Ei se conduc pe ei înșiși și pe cei ce-i urmează către Iad, predicând un mesaj care nu este deloc Evanghelia.

Dar există și un alt grup foarte răspândit ce promovează evanghelia prosperității (în Africa de Sud, cel puțin), anume credincioșii neinformați.

Acești predicatori neinformați cred și propovăduiesc evanghelia prosperității mai degrabă din ignoranță decât din răutate. Dorința lor zeloasă este de a înălța Cuvântul lui Dumnezeu, dar felul lor de a citi Scriptura, ignorând regulile de interpretare sau plasarea textului în relatarea biblică generală, îi conduce la a se îndepărta de adevăr.

AVEM NEVOIE DE TEOLOGIE BIBLICĂ

Ce anume au nevoie cei din acest al doilea grup pentru a se corecta? Au nevoie să fie învățați teologia biblică.

Expresia „teologie biblică” se poate referi, pur și simplu, la teologia care este biblică. Dar aici vreau s-o folosesc într-un sens mai degrabă tehnic, pentru a mă referi la o modalitate de a citi Biblia ca o relatare unică, cu un Autor unic și care face referire la un singur Domn și Mântuitor, Isus Hristos. Teologia biblică ne învață cum să citim fiecare pasaj al Scripturii în lumina Persoanei și lucrării lui Hristos (vezi de exemplu Luca 24:27, 44-47; Ioan 5:39).

Aparenta modalitate literală de a citi orice pasaj al Scripturii, precum „Domnul este Păstorul meu, nu voi duce lipsă de nimic”, este văzută de mulți drept semnul uceniciei adevărate. Dar dacă o astfel de citire nu respectă regulile de interpretare sau locul acelor texte în cadrul relatării biblice generale, atunci persoanele în cauză vor răstălmăci Cuvântul lui Dumnezeu. O astfel de citire are nevoie să fie dată pe față cu dragoste și etichetată drept inadecvată pentru interpretarea mesajului Bibliei.

O TEOLOGIE BIBLICĂ A BOGĂȚIEI ȘI PROSPERITĂȚII

Dar ce ne învață Biblia în legătură cu bogăția și prosperitatea?

Capitolele de început ale Bibliei ne arată clar că, în calitate de Creator, Dumnezeul este Stăpânul tuturor lucrurilor (Ps. 89:11). De aceea, toată bogăția Îi aparține (Ps. 50:10) și trebuie folosită pentru a stăpâni pământul și a aduce glorie Lui, prin închinarea față de Fiul Său și slujind poporului Lui.

În calitate de Stăpân al tuturor lucrurilor, Dumnezeu dorește ca noi, creaturile Sale și administratorii pământului, să dorim să avem o relație cu El în loc să ne concentrăm pe lucrurile pe care El le-a creat pentru a ne fi de ajutor (Matei 6:31-33). Cu toate acestea, omenirea s-a închinat în mod consecvent lucrurilor create în loc să se închine Creatorului și s-a folosit de lucrurile materiale pentru scopuri egoiste.

Aceasta a fost abordarea obișnuită de-a lungul istoriei, așa încât a fost un lucru surprinzător când Dumnezeu a acționat cu îndurare față de Avraam, promițând lui și generațiilor care aveau să îl urmeze o împărăție minunată, în care avea să îi binecuvânteze material, așa încât ei să facă ceea ce Dumnezeu a intenționat cu Adam, anume să stăpânească peste creație cu scopul închinării la Dumnezeu și a slujirii altora, precum și pentru a fi o lumină pentru celelalte popoare (Gen. 12:1-3; 15:1-18). Celelalte națiuni trebuiau să privească la Israel și să îi vadă drept un popor înțelept și binecuvântat, și astfel să se întoarcă la Dumnezeul lor, pentru a fi incluși în poporul Lui (Deut. 4:1-8).

Pentru a-i pregăti să fie această lumină și să trăiască în țara promisă, Dumnezeu a dat poporului Său Legea (Exod 19-20), după care le-a promis că aceia care se supuneau stăpânirii Lui aveau să primească binecuvântări materiale, în timp ce aceia care o respingeau aveau să înfrunte blestemul, adesea descris în termenii sărăciei materiale (Deut. 28:1-68).

Și totuși, în ciuda acelui avertisment, a fost încă nevoie de profeți care să predice cuvintele de avertisment către cei care alegeau să umble după bogăția lor în loc să fie bogați față de Dumnezeu (ex. Isaia 5:8-10). Chiar și după ce au suferit pedeapsa exilului pentru refuzul supunerii complete față de Dumnezeu, poporul Israel a continuat să aleagă confortul și plăcerea proprie în detrimentul slavei lui Dumnezeu (Hagai 1:4).

De-a lungul perioadei vechi-testamentale, autorii înțelepți au învățat pe poporul lui Dumnezeu că nu era niciun fel de înțelepciune în a pune orice lucru mai presus decât Creatorul. Înțelepciunea, bazată pe caracterul lui Dumnezeu, dicta ca generozitatea să aibă rezultate pozitive în viața celui care dăruia, în timp ce egoismul avea să conducă la deșertăciune.

Un singur Om a luat aminte la avertisment și a avut viziunea ascultării de chemarea lui Dumnezeu într-o supunere obedientă. În ciuda ispitelor Satanei, Isus a trăit în ascultare perfectă față de Legea lui Dumnezeu (Matei 4:1-11). Drept rezultat, El a avut stăpânirea perfectă asupra întregii creații, după cum se poate vedea în faptul că a liniștit furtunile (Matei 8:23-27), a vindecat pe cei bolnavi (Matei 8:14-17) și chiar și-a arătat stăpânirea asupra morții (Matei 28:1-20).

Chemarea pe care Isus o face oamenilor a fost și este ca ei să acționeze cu înțelepciune și să se supună planului lui Dumnezeu pentru viețile lor, pocăindu-se de păcate și punându-și credința în Isus, Regele revelat al lui Dumnezeu. Moartea Lui pe cruce oferă iertarea de care omenirea egoistă are atât de disperată nevoie, iar învierea Lui ne asigură de viața veșnică alături de El.

Autorii Noului Testament reiterează învățătura lui Isus care, prin ascultarea Lui perfectă, a devenit Înțeleptul și Profetul Israelului. Ei au avertizat pe poporul lui Dumnezeu cu privire la dragostea de bani și l-a să caute mulțumirea și generozitatea din dorința de a crește Împărăția lui Dumnezeu (1Tim. 6:6-10, 17-19). Prin învățătura lor, noi știm că cei care se adună în jurul lui Isus – biserica – au promisiunea grijii și providenței zilnice din partea lui Dumnezeu (Filip. 4:19). Dar această promisiune de binecuvântare materială nu este asigurată în același fel în care era dată poporului Israel, căruia i s-a descoperit că posesiunile materiale nu reprezentau o măsură a credincioșiei sau ascultării lor. În fapt, Isus a spus că El va chema biserica să sufere pentru gloria Lui, ca mărturie înaintea unei lumi obsedate de sine, manifestându-și dorința de a-L prețui pe Mântuitor deasupra oricărui alt lucru (Matei 5:3-12). Pentru orice credincios, această suferință va reprezenta o bucurie, căci el știe că Hristos este comoara lui și că nimic nu poate să-l separe vreodată de Hristos (Rom. 8:35-39).

Pentru cel credincios, veșnicia reprezintă prilejul de bucurie pentru Hristos, comoara lui, care depășește cu mult promisiunea lui Dumnezeu privitoare la abundență și binecuvântarea pe care El ar putea să o dea poporului Său pe vecie.

Orice învățătură care trece de această simplă vedere generală asupra Bibliei, promițând mai multă prosperitate materială decât spun Scripturile, are nevoie să fie corectată. Doar Hristos este comoara noastră! El este binecuvântarea noastră! Cei care predică și cei care ascultă trebuie să înțeleagă că nicio parte a Scripturii nu poate fi luată în contradictoriu față de mesajul general al Bibliei sau să ofere o binecuvântare diferită de Hristos ori provenind dintr-o altă sursă decât El.

Fiind o disciplină, teologia biblică forțează pe om să își pună întrebări cu privire la textul pe care-l are în față, și care sunt critice pentru ca orice credincios să îl înțeleagă corect. „Pentru cine a fost scris textul? Când a fost scris? De ce a fost scris?” Doar atunci când aceste întrebări își găsesc răspunsul corect, predicatorul poate trece mai departe, de la „lor, atunci și acolo” la „nouă, aici și acum”.

TEOLOGIA BIBLICĂ – CEL MAI BUN INSTRUMENT CORECTIV

Studiul teologiei biblice – sau, mai simplu, citirea tuturor textelor Bibliei în contextul lor – este cel mai bun instrument corectiv pentru învățătura neinformată a Evangheliei prosperității.

Teologia biblică ne impune să nu citim selectiv Biblia.

Ea cere ca noi să supunem Cuvântului lui Dumnezeu orice gând sau idee pe care le putem avea.

Ea ne impune să recunoaștem faptul că punctul central al Bibliei reprezintă Domnia și slava lui Hristos, și nu confortul și prosperitatea noastră.

Ea ne cere să luăm în considerare cine a reprezentat audiența intenționată de text, atunci când el a fost scris, și în ce circumstanțe se găseau cei cărora le-a fost scris, și asta înainte de a trece prea repede la noi înșine, în secolul 21.

Și teologia biblică ne cere să ținem cont de situația prezentă în lumina promisă a veșniciei, fără a permite ca necazurile momentane de astăzi să întunece cu ceva greutatea veșnică de slavă.

NOUĂ SEMNE ALE UNEI BISERICI A EVANGHELIEI PROSPERITĂȚII

Despre autor: D.A. Horton slujește ca pastor la Reach Fellowship în Long Beach, California și ca evanghelist at U.Y.W.I. Este căsătorit de 13 ani cu Elicia și au trei copii prețioși.

Cum evaluezi o biserică infuzată în evanghelia prosperității?

Primii mei nouă ani de umblare cu Hristos au fost petrecuți într-un astfel de mediu și a fost nevoie de doi ani de reabilitare teologică, care m-au pregătit pentru următorii șase ani de păstorire într-un context urban. Ceea ce a devenit clar pentru mine este că cele nouă semne ale unei biserici sănătoase constituie o grilă utilă pentru evaluarea oricărei biserici, inclusiv a celor care promovează evanghelia prosperității.

Și ceea ce descoperim când le folosim este că astfel de biserici sunt cu totul contrare celor nouă semne.

Unele din exemplele de mai jos sunt specifice și ar putea să nu descrie în totalitate situația ta, ca cititor. Dar multe sunt universale și sunt propagate de predicatori pe internet, la posturile de radio și la cele de televiziune. Întrucât mișcarea evangheliei prosperității este inter-denominațională, învățăturile exprimate în acest articol nu trebuie asociate cu vreo denominație anume din cadrul creștinismului evanghelic.

1. PREDICAREA EXPOZITIVĂ

În bisericile care promovează evanghelia prosperității, predicarea este departe de cea expozitivă. Dimpotrivă, scopul predicării este să motiveze pe cei ce ascultă mesajele să contribuie financiar, și ceea ce trebuie să faci este să contribui pentru a putea primi. Predicatorii exploatează pasajele Scripturii care au de-a face cu dărnicia jertfitoare, cu zeciuielile și darurile de bunăvoie, și fac aceasta săptămână de săptămână. Ei își învață ascultătorii să își activeze credința prin asemăna o „sămânță a credinței”, acționând astfel legea reciprocității a lui Dumnezeu, lucru care îi va duce la propria prosperitate financiară.

Adesea sunt folosite pasaje izolate ale Vechiului Testament și servite drept exemple ale răsplății abundente a lui Dumnezeu față de dărnicia cu credință. Un pasaj adesea folosit pentru a manipula ascultătorii să dăruiască mai mult este Maleahi 3:10. Predicatorii prosperității subliniază două elemente din acest pasaj. În primul rând, ei spun celor ce îi aud că, dacă nu își aduc zeciuielile, practic Îl fură pe Dumnezeu. În al doilea rând, își asigură ascultătorii că Dumnezeu vrea ca ei să Îl testeze dăruind mai mult, astfel încât, în schimb, El să le dăruiască mai mult.

Dar uitați-vă la Maleahi 3:10 în contextul lui adecvat. Israeliții Îl furau pe Dumnezeu prin faptul că nu aduceau mai multe alimente în visteria națională, care să fie apoi folosite pentru hrana preoților Israelului. Astfel, preoții trebuiau să își abandoneze îndatoririle lor și să se ocupe de agricultură pentru a supraviețui (v. Neemia 13:10-13). De aceea, Dumnezeu îndeamnă pe Israel să Îl testeze prin a dărui în ascultare de El. Dacă ei aveau să facă acest lucru, Dumnezeu avea să-i răsplătească la fel cum a făcut în trecut (2Cron. 31:7-10). Esența acestui întreg pasaj se referă la un episod specific din istoria poporului Israel. A-l prezenta ca pe un mesaj creștin, totuși, implică mai mult decât transferarea ca atare a poruncilor și promisiunilor către creștini. Da, există aplicații mai largi pentru creștini în ceea ce privește dărnicia, dar în primul rând trebuie să observăm diferențele între vechiul legământ și noul legământ, în special în ceea ce privește natura promisiunilor făcute de Dumnezeu poporului Israel și maniera în care ele sunt împlinite pentru creștin în Hristos.

O biserică sănătoasă folosește predicarea pentru a transmite cuvintele lui Dumnezeu către poporul Lui. Ea confruntă pe ascultător cu adevărul lui Dumnezeu și conduce la convingere, încurajare, claritate și chemare la acțiune. De asemenea, ea centrează orice text în Evanghelie cu scopul de arăta ascultătorului cât de central și de necesar este Isus Hristos pentru trăirea credinciosului în ascultare de Cuvântul lui Dumnezeu. O biserică sănătoasă vă informa pe credincioși asupra faptului că rezultatul trăirii sfinte nu va consta în mod necesar în câștig financiar, ci mai degrabă în evlavia care Îl onorează pe Domnul nostru.

2. TEOLOGIA BIBLICĂ

Teologia evangheliei prosperității se întemeiază pe eroarea fundamentală că omul este părtaș unei forme de dumnezeire alături de Dumnezeu, așa încât cuvintele lui ar purta cu ele aceeași putere creatoare ca și cuvintele lui Dumnezeu. Psalmul 82:6, Proverbele 18:20-21 și Romani 4:17 sunt versete populare folosite pentru a susține această teologie falsă. Adesea se spune că omul este un „dumnezeu” (cu literă mică) și că posedă puterea de a demonstra dumnezeirea lui prin a crea lucruri prin cuvânt, creând și controlând destinul nostru prin acestea și chiar obligând un Dumnezeu frustrat și limitat să acționeze în numele nostru, spre beneficiul nostru.

Dar niciunul din aceste texte nu susține aceste învățături legate de prosperitate. În Psalmul 82:6, autorul strigă la Dumnezeu în ceea ce privește judecătorii morali care guvernau la acel moment poporul Israel. Dumnezeu vorbește direct acestor judecători numindu-i „dumnezei” pentru a sublinia faptul că ei judecau națiunea în locul Său. Ei trebuiau să folosească Cuvântul Lui drept standard de judecată. Dar chiar în versetul care urmează, Dumnezeu le amintește că sunt doar niște ființe trecătoare. Aceștia erau simpli oameni care eșuaseră să trăiască și să judece cu dreptate. Acest pasaj nu ridică în niciun fel omul la statutul de semi-zeu și nici nu îi conferă abilitatea de a acționa cu autoritate suverană. Dimpotrivă, singurul Dumnezeu viu și adevărat judeca acțiunile imorale ale acestor judecători.

Proverbe 18:20-21 este un principiu, nu o promisiune, și el subliniază două adevăruri. Primul este că vorbele noastre nu dictează care este destinul nostru, dar ele arată care este starea inimii noastre. În al doilea rând, există momente când cuvintele noastre ne vor face să îndurăm consecințe. Acest pasaj nu promite să ne dea puterea de a hotărî noi care este lungimea vieții noastre. Nici nu Îl face pe Dumnezeu lipsit de puterea de a ne mântui, chiar dacă noi ne blestemăm pe noi înșine la moarte - după cum spun unii dintre cei ce promovează evanghelia prosperității.

În Romani 4:17, Pavel ne învață că Dumnezeu l-a justificat pe Avraam și l-a declarat tatăl popoarelor, și aceasta în momentul când Avraam încă nu avea copii. Acest pasaj nu are nimic de-a face cu faptul că sfinții ar putea să creeze bani, promovări în carieră sau chiar mântuirea celor dragi prin puterea cuvântului. Acest pasaj susține, în fapt, adevărul că Dumnezeu este singurul care poate crea lucruri prin puterea cuvântului.

O biserică sănătoasă își învață membrii în învățătura adevărată, care este înrădăcinată în Scripturi și păstrată în contextul ei. Doctrina sănătoasă reprezintă învățătura curată care furnizează celui ce o ascultă hrana biblică necesară pentru a crește în maturitate, în asemănare cu Hristos (2Tim. 3:16-17). Pentru ca o biserică să fie sănătoasă, ea trebuie să predice întreaga Biblie, în contextul întregii Biblii și să înrădăcineze toate convingerile doctrinare în întreaga Biblie, în loc să scoată pasaje din contextul lor (1Tim. 1:5; Tit 2:1-10; 2Ioan 1-6).

3. EVANGHELIA

În multe biserici de acest fel, mesajul „evangheliei” este identificat cu binecuvântările materiale ale legământului avraamic. Chiar dacă viața perfectă, moartea, îngroparea și învierea lui Hristos sunt proclamate, ca și sublinierea mântuirii exclusive prin Hristos, mulți predicatori ai evangheliei prosperității spun că dovada credinței unei persoane în Evanghelie este că ei primesc binecuvântările promise de Dumnezeu lui Avraam (Gen. 12-15).

Am descoperit că această învățătură îi conduce pe oameni către una din următoarele două concluzii. Dacă cineva are parte de prosperitate și sănătate, ei concluzionează că sunt mântuiți pentru că se bucură de promisiunile lui Avraam. Dar dacă aceste binecuvântări nu se văd în viața credinciosului, concluzia este că el nu a avut suficientă credință. Trăiește în păcat. Iar ceea ce are de făcut este să dăruiască mai mult. Sau poate că nu și-a pus pe deplin credința în Isus Hristos și are nevoie să fie născut din nou pentru a primi binecuvântările lui Avraam.

Prin contrast, bisericile sănătoase proclamă fără ezitare întreg sfatul Evangheliei biblice. Acest lucru include adevărul că am fost creați după chipul lui Dumnezeu (Gen. 1:26-27), că am avut cândva părtășie neîngrădită cu Dumnezeu (Gen. 2:7-25) și totuși, datorită faptului că primul nostru tată, Adam, a păcătuit, întreaga omenire a fost separată de Dumnezeul cel sfânt și neprihănit, Creatorul nostru, iar separarea este atât fizică (Gen. 3:1-19), cât și spirituală (Rom. 5:12). Întrucât omenirea a fost separată de Dumnezeu datorită păcatului, pedeapsa pentru ispășirea acestuia stă în curgerea sângelui și în moarte (Lev. 1:3-17). Frumusețea Evangheliei stă în faptul că Isus Hristos, care a existat etern ca Dumnezeu (Ioan 1:1), s-a făcut om (Ioan 1:14), a trăit o viață perfectă în acord cu Legea lui Dumnezeu (Evrei 7:26) și și-a lăsat sângele să curgă în timp ce a murit în locul păcătoșilor (Marcu 10:45 și 2Petru 2:24). Isus a fost îngropat în mormânt vreme de trei zile (Matei 27:57-66), iar în a treia zi a înviat (Matei 28:1-8). Acum, El cheamă pe toți oamenii se pocăiască de păcatele lor și să-și pună credința în El pentru a putea fi împăcați cu Dumnezeu și pentru a primi viața veșnică (Ioan 3:16).

Evanghelia biblică nu promite faptul că creștinii vor fi bogați și prosperi în viața aceasta, ca împlinire a promisiunilor făcute lui Avraam. Dimpotrivă, creștinii sunt „binecuvântați” în Avraam prin faptul că ei primesc Duhul (Gal. 3:14) și vor primi nu doar o țară, ci o întreagă nouă creație, în veacul viitor (Rom. 4:13; Apoc. 21-22).

4. CONVERTIREA

Într-o biserică a evangheliei prosperității, convertirea implică un amestec ciudat de două lucruri contrare: o credință superficială și mântuire prin fapte. Predicatorii prosperității sunt cunoscuți pentru faptul că susțin ideea că un păcătos este „mântuit” atunci când termină de recitat „rugăciunea păcătosului”. După ce are loc această simplă mântuire, noul credincios trebuie să se supună conducerii și învățăturilor bisericii, să își aducă zeciuielile regulat, să dăruiască des și să se străduiască să slujească în mod continuu în lucrarea bisericii. Atâta vreme cât persoana în cauză face aceste lucruri, își menține mântuirea. Dar dacă cineva ratează să facă aceste lucruri pentru o vreme, își poate pierde mântuirea. Pentru a-și susține aceste învățături, este binecunoscut faptul că păstorii se folosesc de manipularea psihologică și a Scripturii pentru a-i determina pe membrii bisericii să facă diferite acte de slujire în numele lucrării pentru Domnul. Le promit că slujirea lor îi va ajuta să nu „cadă din har” și astfel să-și piardă mântuirea.

Anumite persoane care aderă la evanghelia prosperității se epuizează pe sine și devin mânioși pe liderii lor. Unii încep să pună la îndoială metodele lucrării acestora și refuză să se conformeze cerințelor lor. Am privit păstori care simțeau cum pierdeau controlul acestui tip de persoane și i-am văzut răspunzând prin a pretinde că membrul acela se află în răzvrătire, că provoacă dezbinare sau că se află pe drumul de a-și pierde mântuirea, dacă nu se pocăiește și nu începe să slujească din nou. În astfel de cazuri, textul folosit pentru a arăta care sunt consecințele acțiunii persoanei în cauză și pentru a-i descuraja pe alții să o urmeze este cel din 1Samuel 15:23. Dar acest verset vorbește despre neascultarea directă a regelui Saul față de porunca lui Dumnezeu, nicidecum despre un credincios autentic care pune la îndoială învățătura biblică sau practicile bisericii.

O biserică sănătoasă va predica în dragoste o concepție biblică a convertirii. Noi citim în Biblie că aceasta are loc atunci când evanghelia biblică este predicată (Rom. 1:16-17; Rom. 3:21-26) iar păcătosul se pocăiește de păcatele lui și își pune credința în Isus Hristos (F.A. 3:19; Rom. 3:21-26). Convertirea are loc atunci când Dumnezeu Duhul Sfânt îl face pe păcătosul mort în păcat să devină viu în Hristos (Ioan 3:3-8; Efes. 2:1-10). Convertirea biblică pune accentul pe pocăința și credința în lucrarea lui Hristos, nu doar pe a spune o rugăciune după dictare și a sluji până la epuizare de frica de a nu pierde mântuirea.

5. EVANGHELIZAREA

Bisericile unde se predică evanghelia prosperității adesea susțin că evanghelizarea trebuie legată de manifestarea semnelor și a minunilor. Atunci când aceste două elemente sunt combinate, se spune că păcătoșii vor se vor pocăi și vor crede în Isus. Am auzit oameni spunând în momentele de rugăciune de dinaintea evenimentelor evanghelistice că păcătoșii nu se vor pocăi dacă nu vor vedea dovezi fizice ale lucrării supranaturale a Duhului Sfânt, așa cum scrie în Marcu 16:15-16.

Întrucât includerea acestui pasaj în manuscrisele originale și în cele mai vechi și mai de încredere manuscrise este un subiect încă neclar, este neînțelept să ne întemeiem convingerile doctrinare doar pe acest pasaj. Mai mult, susținerea faptului că oamenii trebuie să manifeste semnele din acest pasaj pentru a fi eficienți în evanghelizare este un lucru periculos și manipulator.

Evanghelizarea biblică constă în proclamarea Evangheliei și chemarea păcătoșilor la pocăință. Evanghelia nu are nevoie de niciun fel de actualizări, nici de surle și trâmbițe pentru a fi eficientă (1Cor. 15:1-4). Biblia este clară asupra faptului că Evanghelia predicată are puterea de a mântui pe păcătos (Rom. 1:16; 10:17).

6. MEMBRALITATEA ÎN BISERICĂ

Bisericile care proclamă evanghelia prosperității pun adesea semn de egalitate între membralitatea în biserică și participarea regulată la serviciile ei, aducerea zeciuielilor și slujire – cu sau fără un angajament formal. Oamenii sunt adesea condiționați, în ce privește membralitatea în biserică, de împlinirea acestor lucruri suficient de multă vreme. Îmi amintesc de situația unei persoane care participa la serviciile bisericii de peste 20 de ani, se bucura de beneficiile calității de membru, și totuși niciodată nu se alăturase din punct de vedere formal acesteia. Și nici nu simțea nevoia de a face aceasta, întrucât dăruia financiar și slujea săptămânal. Am văzut oameni în astfel de circumstanțe trăind în păcat deschis și evitând astfel disciplina bisericii.

O biserică sănătoasă prezintă membralitatea drept o binecuvântare și un mandat pentru cel credincios. Binecuvântarea stă în aceea că biserica afirmă credința acestei persoane și îl zidește pe cel credincios în dragoste (Efes. 4:11-16). Mandatul este că Isus cere creștinilor să se supună autorității Lui prin a se supune autorității bisericii. Nu ești cu adevărat un membru al trupului dacă te poți detașa de el după bunul tău plac.

7. DISCIPLINA BISERICII

Am văzut, ca martor, felul cum se practică disciplina bisericii în adunări care susțin evanghelia prosperității și pot spune că aceasta tinde către una din următoarele două extreme. Un prim astfel de caz a constat într-o excomunicare informală, situație în care modalitatea biblică de disciplină bisericească nu a fost respectată (de ex. Matei 18:15-17; 1Cor. 5:1-13; 2Cor. 2:6; 2Tes. 3:6-15). Persoanele despre care s-a spus că trăiau în păcat au fost excluși din părtășia bisericii într-un mod privat, însă despre ele s-a vorbit în public ca și cum n-ar fi trebuit să mai avem legături cu ei datorită răzvrătirii lor.

Cea de-a doua extremă a constat în ignorarea completă de către conducerea bisericii a păcatului unui alt lider, al unui membru popular din biserică sau al amândurora. Atunci când a fost folosită această abordare, liderii care știau de practica obișnuită de păcat și de lipsa de pocăință a acelor persoane au refuzat cu încăpățânare să recunoască această situație și să se ocupe de ea. În mod trist, am văzut lideri care au prezentat păcatul altor membri în fraze precum: „Dumnezeu iartă și dragostea lui acoperă o mulțime de păcate” și „Doar Dumnezeu poate să judece”. În cazul liderilor care trăiesc în păcate și rămân în lucrare, s-a spus despre ei că „Darurile lui Dumnezeu vin independent de pocăință”, o distorsionare grosolană textului din Romani 11:29. Predicatorii evangheliei prosperității se folosesc adesea de textul din 1Cronici 16:22 („Nu vă atingeți de unșii Mei și nu faceți niciun rău prorocilor Mei”) ca de un spray care să țină la distanță întrebările din partea membrilor congregațiilor lor. Uneori, bisericile înrădăcinate în evanghelia prosperității au ajuns să fie cunoscute pentru acoperirea păcatului unui lider prin a-l trimite pe acesta într-un concediu îndelung în loc să aplice cerința din 1Timotei 5:17-20.

Bisericile sănătoase îndrăgesc dorința lui Dumnezeu după o biserică curată și sfântă. Ajutând poporul lui Dumnezeu să crească în asemănarea cu Hristos, întreaga adunare va ajunge să strălucească precum stelele în lume (Efes. 4:11-32; Filip. 2:1-18). Bisericile sănătoase înțeleg faptul că liderii nu sunt exceptați de la a fi ispitiți, și nici de la a avea căderi în discernământ și păcat. Așadar, bisericile sănătoase învață și urmează prescripția biblică pentru disciplina bisericii, aplicând-o inclusiv în disciplinarea liderilor (1Tim. 5:17-20).

8. UCENICIZAREA

În bisericile evangheliei prosperității, ucenicizarea tinde adesea să dea naștere unei co-dependențe față de păstor sau față de un alt lider important al bisericii. Nivelul de bază al ucenicizării este cunoscut drept stadiul „purtătorului de armură”. În Scriptură, un purtător de armură era o persoană care ducea armele liderului său și îl proteja în război (1Sam. 14:6-7; 2Sam. 18:15). Dar în bisericile evangheliei prosperității, purtătorul de armură a devenit un soi de slujire neoficială. Noii convertiți care vor să crească în umblarea lor cu Dumnezeu sunt plasați într-un astfel de grup. Acest grup este instruit să slujească nevoilor emoționale, fizice și spirituale ale păstorului sau liderului bisericii. Păstorul va delega adesea astfel de persoane să se implice în activități care pot cuprinde purtarea Bibliei sale sau chiar plata facturilor lui, totul în numele „lucrării”. În cazuri extreme, am fost în situația de a consilia persoane care au avut anterior un rol de purtător de armură și care fuseseră învățați să îi facă masaj păstorului după ce acesta predica și chiar să răspundă unor favoruri sexuale.

Dacă un purtător de armură slujește suficient timp, acesta poate să capete o promovare care este însoțită de un titlu, de posibilitatea de a predica și chiar de ordinare. Cel mai adesea, păstorul face acest lucru pentru a-și împăna statisticile cu privire la lucrarea sa cu fotografii în care mulți dintre acești oameni ordinați – uneori chiar femei – stau alături de păstor și aplaudă în timp ce acesta predică. Am văzut pe unii păstori cum se laudă cu faptul că au o mulțime de bărbați ordinați care stau sub autoritatea lor de zeci de ani. Rareori acești slujitori ordinați sunt trimiși să planteze biserici noi, să revitalizeze biserici aflate pe moarte sau să se implice în slujire vocațională în străinătate. O spun cu tristețe că am avut o situație când am consiliat pe cineva ce stătuse sub autoritatea unui păstor vreme de peste 15 ani ca slujitor ordinat, și care nu fusese niciodată învățat care sunt calificările biblice ale unui prezbiter.

O biserică sănătoasă își ucenicizează membrii pentru a depinde mai mult de Isus, și nu de un păstor sau lider de biserică. Credincioșii cresc prin a-și adânci cunoașterea lui Isus (2Petru 3:18) și, prin puterea Duhului Sfânt, în a-L imita pe Isus (1Cor. 4:16; 11:1; Efes. 5:1). Ucenicii biblici produc mai mulți ucenici biblici, nicidecum niște dependenți de ei (2Tim. 2:2; Tit 2:1-8).

9. CONDUCEREA BISERICII

Predicatorii Evangheliei prosperității primesc adesea susținere nelimitată de la membrii lor pentru că oamenii trăiesc prin intermediul păstorului lor. Dacă popularitatea și contul bancar al păstorului cresc, membrii turmei celebrează acest lucru ca și cum prosperitatea respectivă ar fi a lor înșiși. Unele congregații vor ca păstorul lor să aibă cel mai nou model de mașină, să poarte cele mai scumpe haine și să trăiască într-o casă mare pentru ca binecuvântările lui Dumnezeu să se reverse apoi și asupra lor. Cândva mi s-a spus că, „dacă păstorul meu trăiește pe picior mare, atunci el deschide calea pentru mine și familia mea ca să trăim la fel”.

În multe cazuri se spune despre păstor că este vocea lui Dumnezeu pentru congregație și, de aceea, acesta are o autoritate care nu poate fi chestionată. Structura de conducere într-o astfel de biserică variază între un model de tip CEO și o monarhie. Am văzut adesea pe alții instalați ca păstori sau prezbiteri nu pe baza calificativelor biblice, ci datorită ocupației pe care o aveau și a apropierii sau prieteniei cu păstorul.

O biserică sănătoasă este caracterizată prin lideri care se califică biblic la slujire. 1Timotei 3:1-7 și Tit 1:5-9 sunt pasaje care prezintă clar calificările pentru bărbații care trebuie să conducă biserica lui Dumnezeu. Acestea se referă la caracterul acestor bărbați, la ocupația lor sau la nivelul prieteniei cu păstorul. Prezbiterii sunt chemați să păstorească turma, să hrănească oile cu învățătura sănătoasă, să conducă în smerenie și să își apere membrii de falșii învățători.

TURMĂ FĂRĂ PĂSTOR

În inima mea există o durere neîncetată pentru oamenii care sunt influențați mai mult sau mai puțin de învățăturile analizate aici. Ei sunt ca niște oi obosite și rătăcite, fără un păstor, pentru care Isus a avut compasiune (Matei 9:36). Aceste suflete prețioase sunt, ca și cele din zilele lui Isus, abuzate, necăjite și hărțuite de către liderii lor. Nu cunosc nicio altă cale de a trăi, întrucât liderii lor religioși le-au tratat astfel. Isus a răspuns spunându-le ucenicilor lor să se roage ca Domnul secerișului să ridice lucrători la secerișul Său.

Durerea pe care o am față de oile risipite și rătăcite din zilele noastre mă conduce către două lucruri: să mă rog ca Domnul să trimită lucrători care să caute și să slujească acestor oi risipite, și să mă străduiesc să conduc o biserică sănătoasă pentru a ajunge la oile din orașul meu. Mă rog ca acest articol să fi produs aprinderea unui foc în inima ta pentru a vedea biserici sănătoase care slujesc în orașele și satele de pe tot cuprinsul pământului. 

DESPRE 9MARKS

Misiunea

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și cu resurse practice pentru a reflecta gloria lui Dumnezeu înaintea popoarelor, prin biserici sănătoase.

Istoria organizației

Organizația 9Marks își are rădăcinile în lucrarea pastoral a lui Mark Dever și Matt Schmucker la Capitol Hill Baptist Church (Washington, D.C.).

După zeci de ani de decădere, această congregație a cunoscut o perioadă de reformă la începutul anilor ‘90, sub lucrarea lui Mark și Matt. Ei n-au fost călăuziți de înțelepciunea convențională a specialiștilor în creșterea bisericii, n-au făcut sondaje de opinie, n-au creat noi programe, și nici nu s-au concentrat pe formarea unei anumite culturi. Tot ce au făcut a fost să deschidă Biblia înaintea congregației. Mark a predicat și amândoi au lucrat pentru a da bisericii un fundament conform Scripturii.

Cartea

La îndemnul lui Matt, Mark a scris și a publicat în mod independent broșura 9 semne ale unei biserici sănătoase care, la câțiva ani mai târziu, a devenit cartea cu același titlu, publicată în limba engleză de Crossway, în anul 2000. Organizația a fost înființată către finele anilor ‘90, cu scopul ca tot mai mulți pastori să ia parte la discuții sănătoase despre creștinism, inițiate de Mark și Matt. De atunci încoace, ea a crescut gradual tot mai mult.

Viziunea

9Marks crede că biserica locală este punctul focal al planului lui Dumnezeu de a reflecta gloria Sa printre popoare. De asemenea, noi credem în suficiența Bibliei pentru viața bisericii. De aceea, ca organizație, lucrarea noastră se concentrează pe Scriptură, biserică și pastori.

Noi prețuim multitudinea vocilor și a stilurilor celor care sunt partenerii noștri, și cu care împărtășim aceeași viziune. Nădăjduim că vom continua să creștem în cunoașterea Cuvântului lui Dumnezeu și în aplicarea lui în adunarea locală. Intenția noastră este să împărtășim aceste lucruri cu ceilalți utilizând noile instrumente și platforme media, în plus față de cele existente.

Cele 9 Semne

Cele 9 Semne sunt: (1) predicarea expozitivă, (2) teologia biblică, (3) o înțelegere biblică a Evangheliei, (4) o înțelegere biblică a convertirii, (5) o înțelegere biblică a evanghelizării, (6) membralitatea bisericească biblică, (7) disciplina biblică a bisericii, (8) ucenicia și creșterea biblică a bisericii, și (9) conducerea biblică a bisericii. Acestea nu sunt singurele lucruri necesare pentru zidirea unor biserici sănătoase, ci ele sunt nouă practice pe care multe biserici din zilele noastre le-au uitat și, de aceea, este nevoie să fie readuse în atenție.

Cum se finanțează 9Marks?

9Marks se bazează pe donații din partea bisericilor și persoanelor individuale, care înțeleg natura strategică a lucrării de echipare a pastorilor și liderilor cu o viziune biblică asupra bisericii locale. Suntem profund recunoscători pentru generozitatea tuturor celor care contribuie la această lucrare.

9Marks în limba romană

Începând cu anul 2016, 9Marks a lansat lucrarea sa în limba română, având ca scop echiparea pastorilor și a liderilor din comunitățile de credință vorbitoare de limba română din România, Moldova și diaspora. De-a lungul următorilor ani, 9Marks dorește să publice o varietate de resurse noi în limba română - cărți, articole, reviste, resurse audio și video-, să organizeze conferințe și să încurajeze relații sănătoase între pastorii români, spre zidirea bisericilor sănătoase, care Îl glorifică pe Dumnezeu.

Vizitați www.9marks.org | revistarom@9marks.org

Pentru mai multe informații despre Revista 9Semne, ne puteți contacta la adresa de email revistarom@9marks.org. Suntem aici pentru a vă sluji.

Dacă nu este altfel specificat în text, citatele biblice sunt preluate din traducerea Cornilescu, revizuită. 

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

Predicarea expozitivă

Teologia biblică

Înțelegerea biblică a Evangheliei

Înțelegerea biblică a convertirii

Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

Membralitatea biblică în biserică

Disciplina biblică a bisericii

Ucenicizarea biblică

Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org