REVISTA 9 SEMNE. Nr. 6. CONVERTIREA

Revista 9Semne este un proiect al 9Marks SUA pentru cititorii de limba română.

Copyright © 9Marks, 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

DESIGN

Coperta și redactarea în format electronic (pentru ediția în limba română)

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune.

Pentru mai multe informații despre revista 9Semne, vă rugăm să vizitați pagina noastră de internet www.9marks.org sau să ne scrieți pe email la: revistarom@9marks.org.

Cuprins

NOTA EDITORULUI (Jonathan D. Leeman)

CUM SĂ FACI DISCIPLINA BISERICII? (Jonathan D. Leeman)

O TEOLOGIE BIBLICĂ A DISCIPLINEI BISERICII (Bobby Jamieson)

CE ESTE DISCIPLINA BISERICII? (Mark Dever)

CÂND PRACTICĂM DISCIPLINA BISERICII? ȘI CUM CONFRUNTĂM PĂCATUL? (Jonathan D. Leeman)

O VEDERE GENERALĂ ASUPRA ISTORIEI DISCIPLINEI BISERICII (Jeremy M. Kimble)

ÎN DISCIPLINA BISERICII, PUNE OAMENII ÎNAINTEA PROCEDURILOR (Nate Pickowicz)

22 DE GREȘELI PE CARE PĂSTORII LE FAC ATUNCI CÂND PRACTICĂ DISCIPLINA BISERICII (Jonathan D. Leeman)

DISCIPLINA BISERICII ÎNCEPE CU TINE (Withney Woollard)

MOTIVE BUNE ȘI MOTIVE RELE PENTRU A NU PRACTICA DISCIPLINA BISERICII (Brad Wheeler)

DE CE AR TREBUI CA BISERICILE SĂ ÎI EXCOMUNICE PE MEMBRII VECHI, CARE NU MAI PARTICIPĂ LA VIAȚA ACESTORA (Alex Duke)

„NU FACEȚI ASTA!” DE CE SĂ NU PRACTICAȚI DISCIPLINA BISERICII (Mark Dever)

CUM AR TREBUI SĂ RĂSPUNDĂ CREȘTINII CÂND MEMBRII FAMILIILOR LOR SUNT EXCOMUNICAȚI? (Michael Lawrence)

CUM SĂ TRATĂM DEMISIA FĂCUTĂ CU SCOPUL DE A EVITA DISCIPLINAREA? (Jonathan D. Leeman)

NOTA EDITORULUI

Jonathan Leeman

Dacă ai copii, probabil că ai simțit acel nod în gât – „of” – când conștientizezi că este momentul să-ți disciplinezi unul dintre copii. Ajungi în felul acesta să lași ca acel sentiment să explice circumstanțele extenuante în care te găsești. Te gândești de două ori dacă învățăturile pe care i le-ai dat au fost clare. Totuși, în clipa aceasta, realitatea te copleșește ca un miros urât: copilul este vinovat. Mândrețea ta prețioasă, care îți răpește inima, este vinovată de neascultare flagrantă. Sau a mințit. Sau și-a lovit sora în față. De data aceasta, dragostea te obligă să o disciplinezi. Of.

- „Căci Domnul mustră pe cine iubește, ca un părinte pe copilul pe care-l iubește!” (Proverbe 3:12).

- „Cine cruță nuiaua, urăște pe fiul său, dar cine-l iubește, îl pedepsește îndată” (Proverbe 13:24).

- „Pedepsește-ți fiul, căci tot mai este nădejde, dar nu dori să-l omori” (Proverbe 19:18).

Versete izbitoare, nu-i așa? Eșecul de a ne disciplina copiii înseamnă să-i urâm. Înseamnă că abandonăm orice nădejde în cazul lor. Înseamnă să fim dintre cei care le doresc moartea. Dragostea disciplinează. Și este treaba noastră, ca părinți, să ne disciplinăm copiii. Facem acest lucru cu dragoste și spre viață.

„Căci sfatul este o candelă, învățătura este o lumină, iar îndemnul și mustrarea sunt calea vieții” (Proverbe 6:23).

La fel cum este slujba unui părinte să-și disciplineze copiii, tot așa este și slujba ta, creștine, să participi la practicarea disciplinei în biserica ta. Știai asta? Acest lucru este elementar pentru a fi creștin și membru de biserică pe cât este de elementar pentru un părinte să-și disciplineze copilul. Este parte din a-L urma pe Isus: „Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur” (Matei 18:15).

Acest lucru poate fi greu de auzit. Poate că Matei 18 produce un „of” în el însuși. Dar iată ce înseamnă să fii prieten adevărat:

„Rănile făcute de un prieten dovedesc credincioșia lui, dar sărutările unui vrăjmaș sunt mincinoase” (Proverbe 27:6).

Ce este disciplina bisericii? Răspunsul, mai pe larg, este că ea constă în corectarea păcatului în biserică. Răspunsul final constă în îndepărtarea cuiva din calitatea de membru al bisericii din cauza unui păcat față de care nu se pocăiește, păcat de care acea persoană refuză să se lase.

De ce practicăm disciplina? Biblia, acea carte care merge împotriva intuiției noastre și a societății în care trăim, afirmă că Dumnezeu ne disciplinează „pentru binele nostru, ca să ne facă părtași sfințeniei Lui”. Ea continuă astfel: „Este adevărat că orice pedeapsă, deocamdată pare o pricină de întristare, și nu de bucurie; dar mai pe urmă aduce celor ce au trecut prin școala ei, roada dătătoare de pace a neprihănirii” (Evrei 12:10b-11).

Vrei roada păcii și a neprihănirii pentru tine și biserica ta? Dacă nu, ignoră disciplina.

„Ferice de omul, pe care-l pedepsești Tu, Doamne, și pe care-l înveți din Legea Ta” (Psalmii 94:12).

Îmi amintesc de prima dată când am folosit o pereche de foarfece pe un tufiș de trandafiri din grădina din față. Nu mă simțeam pregătit. Eram foarte emoționat. „Ar trebui cu adevărat să tai aceste ramuri? Nu va răni oare planta dacă fac asta?” Dar am mers înainte și le-am tăiat – prin credință. Un an mai târziu, acel tufiș era plin de boboci.

Așadar, noi practicăm disciplina din dragoste, spre sfințenie, sănătate și creștere spirituală. Dar noi disciplinăm și pentru a ne păstra mărturia. La ce bună ar mai fi sarea dacă și-ar pierde gustul, întreba Domnul Isus, sau lumina dacă stă ascunsă sub un obroc (Matei 5:13-16)?

Societatea occidentală face presiuni constante la adresa creștinismului. Creștinismul nominal secătuiește. Creștinii trebuie să știe cine sunt „ei”. Iar lumea trebuie să cunoască cine suntem „noi”. Disciplina ne ajută să trasăm linia de demarcație dintre biserică și lume. Ea clarifică mărturia bisericii și puterea ei ca o comunitate distinctă și o societate diferită. Scopul acestei ediții a revistei este acela de a te ajuta să te achiți de această responsabilitate, fie că ești lider al bisericii, fie membru al ei. Da, practica disciplinei poate fi abuzată. Mergi înainte cu pași mici. Tratează fiecare caz în parte. Fii sigur că acționezi doar în dragoste. Greșește înspre har. Dar mergi înainte în ascultare, știind că toate căile Domnului sunt neprihănite și bune.

DESPRE AUTOR:

Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks, și unul dintre prezbiterii de la Cheverly Baptist Church din Cheverly, Maryland. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

Acest articol a fost adaptat după introducerea din cartea lui Jonathan Leeman, „Understanding Church Discipline”, (Nashville: B&H, 2016), 1-2, 4, 5, 8.

CUM SĂ FACI DISCIPLINA BISERICII?

Jonathan Leeman

Ce ai crede despre un antrenor care își instruiește jucătorii, dar niciodată nu-i supune la vreun test? Sau despre un profesor de matematică ce explică lecția, dar nu corectează niciodată greșelile elevilor lui? Ori despre un doctor care vorbește despre sănătate, dar care ignoră cancerul din pacienții lui?

Probabil că ai spune că toți aceștia își fac treaba doar pe jumătate. Antrenamentul atleților necesită instruire și efort. Educația presupune explicare și corectare. Medicina presupune încurajarea sănătății și lupta împotriva bolilor. Corect?

Bine, acum ce ai crede despre o biserică unde se predică și se ucenicizează, dar unde nu se practică disciplina bisericii? Are vreo logică? Presupun că o astfel de atitudine sună logic pentru multe biserici, pentru că toate bisericile predică ceva și practică o oarecare formă de ucenicizare, dar foarte puține mai practică disciplina bisericii. Problema constă în faptul că facerea de ucenici, în lipsa disciplinei, este la fel de logică pe cât este atitudinea unui doctor care ignoră tumorile din trupurile pacienților lor.

Înțeleg reținerea unora cu privire la practica disciplinei bisericii. Aceasta este o chestiune dificilă dintr-o mulțime de motive. Totuși, această reținere de a practica disciplina bisericii, o reținere pe care cel mai probabil mulți dintre noi o simt, poate sugera faptul că ne credem mai înțelepți și mai iubitori decât Dumnezeu. La urma urmei, Dumnezeu „pedepsește pe cine-l iubește, și bate cu nuiaua pe orice fiu pe care-l primește” (Evrei 12:6). Știm noi oare mai bine decât Dumnezeu?

Dumnezeu îi disciplinează pe copiii Lui spre binele vieților lor, spre creșterea și sănătatea lor spirituală: „Dumnezeu ne pedepsește pentru binele nostru, ca să ne facă părtași sfințeniei Lui” (Evrei 12:10). Da, ea este dureroasă, dar aduce rezultate benefice: „Este adevărat că orice pedeapsă, deocamdată pare o pricină de întristare, și nu de bucurie; dar mai pe urmă aduce celor ce au trecut prin școala ei, roada dătătoare de pace a neprihănirii” (Evrei 12:11). Un belșug de neprihănire și pace! Iată o imagine frumoasă.

În ultimă instanță, disciplina bisericii conduce la creșterea acesteia, la fel cum altoirea unui trandafir produce mai mulți trandafiri. Exprimată într-un alt fel, disciplina bisericii este un aspect al ucenicizării creștine. De altfel, ambele cuvinte sunt preluate din domeniul educației, care implică învățarea și corecția. Deloc surprinzător, există o practică veche de secole care este denumită prin expresiile „disciplina formativă” și „disciplina colectivă”.

În acest articol, scopul meu este să introduc cititorul în elementele de bază ale disciplinei corective a bisericii – acele „ce”, „când”, „cum” și, în câteva cuvinte, „de ce” ale disciplinei bisericii.

CE ESTE DISCIPLINA BISERICII?

Ce este disciplina corectivă a bisericii? Disciplina bisericii este procesul de corectare a păcatului în viața congregației și a membrilor acesteia. Acest lucru poate însemna corectarea păcatului printr-un cuvânt de mustrare, adresat personal. Poate însemna corectarea păcatului prin îndepărtarea formală a unei anumite persoane din calitatea de membru. Disciplina bisericii poate fi făcută într-o mulțime de modalități, dar obiectivul este întotdeauna acela de a corecta încălcarea poruncilor lui Dumnezeu de către copiii Lui.

Nu retributivă, ci profetică, anticipativă și cu scop de remediere

Această corectare a păcatului nu este acțiune retributivă; ea nu pune în aplicare, în ea însăși, dreptatea lui Dumnezeu. Dimpotrivă, ea are caracter de remediu, profetic și proleptic. Prin caracterul de remediu, mă refer la faptul că ea are ca scop ajutarea acelui creștin și a congregației să crească în evlavie – în asemănarea cu Dumnezeu. Dacă un membru al bisericii s-a dedat la bârfă sau batjocuri, un alt membru ar trebui să corecteze păcatul, așa încât bârfitorul să se oprească din practica lui și, în loc, să folosească vorbe de dragoste. Dumnezeu nu folosește cuvintele Lui pentru a face rău și, de aceea, copiii Lui ar trebui să Îl imite.

Prin a spune că disciplina bisericii este profetică, mă refer la faptul că ea strălucește lumina adevărului lui Dumnezeu în fața erorii și a păcatului. Ea dă pe față cancerul din viața unui individ sau a unui trup local, așa încât acesta să fie extirpat. De exemplu, bârfei îi place să poarte masca „preocupării evlavioase”. Bârfitorul ar putea să creadă că acele cuvinte pe care le folosește sunt rezonabile, ba chiar expresia grijii lui față de persoana pe care o bârfește. Totuși, disciplina bisericii scoate la iveală păcatul așa cum este el. Ea scoate la lumină păcatul înaintea păcătosului și a oricărei alte persoane care este implicată, așa încât toți să învețe și să tragă foloase.

Prin a spune că disciplina bisericii este anticipativă, mă refer la faptul că ea este o imagine în miniatură, din prezent, a judecății viitoare, așa încât constituie avertismentul unei judecăți mai mari, care va avea loc în viitor (ex. 1 Corinteni 5:5). Un astfel de avertisment este nul atâta vreme cât nu este îmbibat cu har. Să presupunem că un profesor dă note exagerate la teste unor elevi, de-a lungul semestrului, de teama ca nu cumva să-i descurajeze, însă tot ceea ce produce este eșecul acestora la sfârșitul semestrului. Acest gest n-ar avea niciun pic de har în el! În același fel, disciplina bisericii este o modalitate iubitoare de a-i spune unui individ prins în păcat: „fii atent, o pedeapsă mai mare va veni asupra ta dacă vei continua pe această cale. Te rog, întoarce-te acum.”

Nu trebuie să ne surprindă faptul că oamenilor nu le place disciplina. Ea este dificilă. Dar cât de plin de îndurare este Dumnezeu când îi avertizează pe copiii Lui de judecata mare care vine, prin comparație cu măruntele acte de disciplină administrate de El acum!

Fundamente biblice și teologice

În spatele disciplinei bisericii se găsește unul dintre proiectele grandioase ale istoriei răscumpărării – proiectul restaurării poporului decăzut al lui Dumnezeu în acea stare în care acesta să reflecte din nou chipul lui Dumnezeu, manifestând stăpânirea Lui binevoitoare și aducătoare de viață în creație (Geneza. 1:26-28; 3:1-6).

Adam și Eva fuseseră chemați să reflecte chipul lui Dumnezeu. La fel și poporul Israel. Totuși, Adam și Eva au ratat să ilustreze stăpânirea lui Dumnezeu, fiind împinși să se răzvrătească de dorința de a stăpâni după regulile lor, ceea ce a condus la exilul lor din grădina Edenului, locul prezenței lui Dumnezeu. Același eșec al poporului Israel de a păzi Legea lui Dumnezeu și de a reflecta caracterul lui Dumnezeu înaintea popoarelor a condus la un alt exil.

Fiind făpturi create după chipul lui Dumnezeu, acțiunile noastre vorbesc în mod intrinsec despre El, ca niște oglinzi care reprezintă obiectul înaintea cărora se află. Problema este că omenirea decăzută distorsionează chipul lui Dumnezeu, asemenea oglinzilor care amăgesc. De exemplu, întrucât omenirea decăzută spune minciuni, lumea a concluzionat că nici cuvintele lui Dumnezeu nu mai pot fi crezute. De aceea, spune lumea aceasta, și Dumnezeu trebuie să fie un mincinos. Așa cum este creatura, așa trebuie să fie și Creatorul ei.

Din fericire, un Fiu al lui Adam, un Fiu al lui Israel, a păzit într-un mod perfect Legea lui Dumnezeu, același singurul Fiu pe care Pavel avea să-L descrie ca fiind „chipul Dumnezeului celui nevăzut” (Coloseni 1:15). Iar cei care sunt uniți cu acest singur Fiu sunt chemați să poarte același „chip”, lucru pe care noi învățăm să îl facem prin viața bisericii, fiind „schimbați în același chip al Lui, din slavă în slavă” (v. 2 Corinteni 3:18; Romani 8:29; 1 Corinteni 15:49; Coloseni 3:9-10).

Bisericile locale ar trebui să fie acele locuri de pe pământ unde popoarele să meargă pentru a găsi oameni care Îl ilustrează din ce în ce mai mult pe Dumnezeu, în onestitate și adevăr. Atunci când lumea vede sfințenia, dragostea și unitatea bisericilor locale, aceasta va ști mai bine cum este Dumnezeu și Îl va lăuda (ex. Matei 5:14-16; Ioan 13:34-35; 1 Petru 2:12). De aceea, disciplina bisericii reprezintă răspunsul acesteia când, prin a fi neascultător de El, unul dintre membrii ei eșuează să reprezinte sfințenia, dragostea sau unitatea lui Dumnezeu . Este o încercare de a corecta imaginile false care apar în viața trupului lui Hristos, aproape la fel ca atunci când încercăm să ștergem petele de murdărie dintr-o oglindă.

Texte specifice

În Matei 16:16-19 și 18:15-20, Domnul Isus le dă bisericilor locale autoritatea de a-i disciplina pe membrii lor. Puterea cheilor pentru legare și dezlegare pe pământ, menționată prima dată în Matei 16:18, este înmânată bisericii locale în Matei 18:15-20, text pe care îl vom analiza cu atenție în cele ce urmează.

Pavel descrie procesul disciplinei bisericii în câteva pasaje, precum 1 Corinteni 5, 2 Corinteni 2:6, Galateni 6:1, Efeseni 5:11, 1 Tesaloniceni 5:14, 2 Tesaloniceni 3:6-15, 1 Timotei 5:19-20, 2 Timotei 3:5 și Tit 3:9-11.

În 2 Ioan 10, acesta se referă la un fel de disciplină. Iuda pare să aibă în minte acest lucru în Iuda 22 și 23. Ar putea fi menționate mai multe exemple. În definitiv, disciplina bisericii este ceea ce Domnul Isus și autorii biblici au avut în vedere oridecâteori aceștia le vorbesc celor ce îi ascultă pentru a corecta păcatul din viața lor colectivă.

CÂND AR TREBUI SĂ PRACTICĂM DISCIPLINA?

Când ar trebui să practice o biserică disciplina? Răspunsul scurt este următorul: când cineva păcătuiește. Totuși, răspunsul poate să fie diferit dacă discutăm despre disciplina informală sau formală a bisericii, ca să folosim distincția lui Jay Adams cu privire la confruntările private și confruntările colective, făcute de biserică.

Orice păcat, serios sau nu, ar putea să necesite o mustrare în privat, între doi frați sau două surori în credință. Prin asta nu vreau să spun că ar trebui ca fiecare păcat pe care îl comite un membru al bisericii să fie mustrat. Nu, ci vreau să spun doar că orice păcat, indiferent cât de mic, ar putea intra, teoretic, în sfera în care doi creștini ar putea să se corecteze în dragoste, cu prudență și în spațiul personal.

Atunci când ne îndreptăm atenția către chestiunea acelor păcate care necesită disciplina formală sau corectivă a bisericii, spre corectare, trebuie să analizăm lucrurile cu mult mai multă grijă.

Liste biblice

Unele dintre sistemele teologice mai vechi prezintă liste legate de circumstanțe potrivite pentru a aplica disciplina formală a bisericii. De exemplu, predicatorul congregaționalist John Angell James spunea că există cinci categorii de păcate care ar trebui supuse disciplinei: (i) toate viciile și imoralitățile scandaloase (ex. 1 Corinteni 5:11-13); (ii) lepădarea de doctrina creștină (ex. Galateni 1:8; 2 Timotei 2:17-21; 1 Timotei 6:35; 2 Ioan 10 f.); (iii) stârnirea dezbinărilor (Tit 3:20); eșecul de a acoperi nevoile rudelor, atunci când acestea suferă (ex. 1 Timotei 5:8) și (iv) conflictele nerezolvate (ex. Matei 18:7).[1]

Aceste tipuri de liste biblice pot fi de ajutor, dar numai până la un punct. Observați că fiecare dintre păcatele descrise mai sus sunt deopotrivă serioase și au o manifestare exterioară. Ele nu sunt doar păcate interioare, ale inimii, ci pot fi văzute cu ochii și auzite cu urechile. În manifestarea lor exterioară, acestea pot să amăgească lumea și pe celelalte oi cu privire la caracterul autentic al creștinismului.

Totuși, ceea ce astfel de liste ratează să facă este să includă multitudinea vastă de păcate pe care Scriptura nu le tratează niciodată, cum ar fi avortul. În plus, textele legate de disciplina bisericii pot să menționeze un singur păcat specific, așa cum este cazul în 1 Corinteni 5, care discută păcatul incestului. Dar e evident că Pavel nu a dorit ca bisericile să disciplineze doar acel păcat. Cum ar trebui să extrapoleze bisericile practica disciplinei, plecând de la astfel de exemple și să aplice disciplina la alte păcate?

Exterior, serios și fără pocăință

O modalitate de a prezenta sumar datele biblice constă din a spune că disciplina formală a bisericii este necesară în situații în care avem de-a face cu păcate exterioare, serioase, și față de care nu există pocăință. Un păcat trebuie să aibă o manifestare exterioară. El trebuie să fie ceva ce putem vedea cu ochii și auzi cu urechile. Bisericile n-ar trebui să ridice imediat cartonașul roșu al excluderii de fiecare dată când suspectează că în inima vreunui membru și-a făcut loc lăcomia sau mândria. Nu înseamnă asta că păcatele inimii nu ar fi grave. Totuși, doar Domnul cunoaște inima cuiva, lucru pe care noi nu îl putem ști și, pe deasupra, problemele reale ale inimii vor ajunge în final să iasă cumva la suprafață (1 Samuel 16:7; Matei 7:17 f.; Marcu 7:21).

În al doilea rând, un păcat trebuie să fie serios. De exemplu, aș putea observa cum un frate exagerează detaliile unei întâmplări și apoi să-l confrunt într-o discuție privată. Dar chiar dacă el neagă acest lucru, probabil că nu-l voi aduce înaintea bisericii. De ce nu? În primul rând, lucruri precum păcatul exagerării anumitor întâmplări sunt înrădăcinate în păcate mult mai importante și nevăzute, precum idolatria și justificarea de sine. Acestea sunt păcate în legătură cu care aș vrea să petrec timp personal, ca să le discut cu acea persoană. În al doilea rând, a umbla după orice păcat minor în viața bisericii probabil că va induce o atitudine de paranoia și va împinge congregația către legalism. În al treilea rând, în viața unei congregații trebuie să existe în mod clar loc pentru dragostea care „acoperă o mulțime de păcate” (1 Petru 4:8). Nu orice păcat trebuie disciplinat. Din fericire, Dumnezeu n-a procedat așa cu noi.

În final, disciplina formală a bisericii constituie modalitatea potrivită de a acționa atunci când nu există pocăință față de acel păcat. Persoana implicată într-un păcat serios a fost confruntată cu poruncile lui Dumnezeu din Scriptură, într-un cadru privat, dar acel om refuză să renunțe la păcat. Conform tuturor aparențelor, el prețuiește păcatul mai mult decât Îl iubește pe Domnul Isus. Ar putea exista o excepție de la această regulă, pe care o vom vedea imediat.

Toți acești trei factori au fost implicați în prima experiență pe care am trăit-o în ce privește disciplina corectivă a bisericii. Persoana în cauză s-a întâmplat să fie un bun prieten și chiar partener. Totuși, nici eu și nici biserica nu fusesem conștienți de faptul că el era implicat într-un stil de viață cu păcate sexuale, cel puțin până în ziua când el mi s-a destăinuit, după un prânz. L-am întrebat imediat dacă știa ceea ce Biblia spune despre o astfel de viață, ca a lui. Totuși, el spunea că are pace cu Dumnezeu. L-am îndemnat imediat să se pocăiască. În final, și alții au făcut același lucru. Răspunsul lui la toate îndemnurile noastre a fost același: „Dumnezeu nu mă mustră cu privire la asta”. După mai multe luni de astfel de discuții, biserica l-a îndepărtat oficial din părtășia ei. Păcatul lui era serios, îi lipsea pocăința și avea în mod clar o manifestare exterioară. El i-ar fi amăgit atât pe cei din interiorul bisericii, cât și pe cei din exterior cu privire la ce înseamnă să fii creștin. Biserica a alocat mai multe luni încercând să îl îndemne pe acest om să se pocăiască. L-am iubit. Ne-am dorit sincer ca el să se întoarcă de la păcatul lui și să cunoască faptul că Domnul Isus este mai de preț decât orice îi oferă această lume. Totuși, ne-a fost clar de la un anumit moment că el n-avea nicio intenție de a se întoarce. Era împietrit. Atunci când i s-a oferit să aleagă între păcatul lui și Cuvântul lui Dumnezeu, el a ales păcatul. De aceea, biserica a trebuit să acționeze în mod oficial.

CUM AR TREBUI SĂ PRACTICĂM DISCIPLINA?

Cum ar trebui să practice o biserică disciplina? Domnul Isus să ne oferă o schiță de bază în Matei 18:15-17. El le spune ucenicilor Lui:

„Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur. Dacă te ascultă, ai câștigat pe fratele tău. Dar, dacă nu te ascultă, mai ia cu tine unul sau doi inși, pentru ca orice vorbă să fie sprijinită pe mărturia a doi sau trei martori. Dacă nu vrea să asculte de ei, spune-l Bisericii; și, dacă nu vrea să asculte nici de Biserică, să fie pentru tine ca un păgân și ca un vameș”.

Observați aici că ofensa începe între doi frați, iar răspunsul nu trece de aria respectivă decât dacă este necesar pentru a produce reconcilierea. Domnul Isus descrie procesul în patru etape.

Patru etape de bază

1. Dacă un păcat și o problemă cauzată de acesta pot fi rezolvate între doi oameni prin discuții între ei, atunci cazul este încheiat.

2. Dacă nu poate fi rezolvat astfel, atunci fratele împotriva căruia s-a păcătuit ar trebui să aducă doi sau trei martori, „pentru ca orice vorbă să fie sprijinită pe mărturia a doi sau trei martori” (Matei 18:16). Isus preia această expresie din Deuteronom 19, care, în context, are rolul de a proteja oamenii împotriva acuzațiilor mincinoase. În fapt, Deuteronom cheamă la o „investigare detaliată” oridecâteori există vreo îndoială cu privire la vreo infracțiune (Deuteronom 19:18). Eu înțeleg că Domnul Isus, la rândul Lui, vrea să spună că cei credincioși ar trebui să fie preocupați de adevăr și dreptate, dar că acest lucru necesită atenție. Cei doi sau trei martori trebuie să fie capabili să confirme faptul că, cu adevărat, avem de-a face cu un păcat serios, exterior și că cel ce a păcătuit nu manifestă pocăință. Din fericire, implicarea altor oameni fie îl va determina pe păcătos să-și vină în fire, fie îl va ajuta pe cel rănit să vadă că n-ar trebui să se simtă atât de ofensat. Atât această etapă, cât și cea anterioară, ar putea să se petreacă de-a lungul mai multor întâlniri, lucru stabilit în funcție de prudența manifestată de părțile implicate.

3. Dacă intervenția celor doi sau trei martori nu conduce la o soluție, partea ofensată este apoi instruită să aducă această cauză înaintea bisericii (Matei 18:17a). În congregația mea, acest lucru este făcut în general prin prezbiteri, întrucât Domnul a dat prezbiterilor bisericii slujba de a supraveghea toate treburile acesteia (1 Timotei 5:17; Evrei 13:17; 1 Petru 5:2). Prezbiterii bisericii anunță de regulă numele acelei persoane care este învinuită de păcat exterior, serios și față de care nu există pocăință. Aceștia fac o descriere scurtă a păcatului, o descriere formulată așa încât să nu-i facă pe alții să se poticnească sau să nu aducă vreo ofensă nedorită membrilor familiei. Apoi, de regulă, vor acorda adunării minimum două luni pentru a-l căuta pe păcătos și a-l chema la pocăință.

4. Etapa finală a disciplinei bisericii constituie excluderea din părtășie sau din calitatea de membru al bisericii, lucru care, în esență, înseamnă excluderea de la Masa Domnului: „dacă nu vrea să asculte nici de Biserică, să fie pentru tine ca un păgân și ca un vameș” (Matei 18:17b). Acest om trebuie tratat asemenea unui necredincios, un om care nu face parte din poporul legământului lui Dumnezeu, cineva care nu este părtaș legământului lui Hristos și simbolului acestuia, chiar dacă probabil acea persoană va fi încurajată să continue să participe la serviciile bisericii, după cum puteți vedea în discuția de mai jos. Congregația noastră apelează la această acțiune odată ce au expirat cele două luni și persoana a refuzat să renunțe la păcat. Evident, două luni este o cifră pur arbitrară. Această perioadă reprezintă doar un interval de timp care corespunde cu frecvența adunărilor generale regulate ale bisericii noastre. În orice situație, biserica ar putea considera necesar fie să grăbească procesul excomunicării, după caz, fie să îl încetinească.

De ce să încetinești sau să accelerezi procesul de disciplinare?

Uneori, procesul de disciplină ar trebui să se desfășoare lent. De exemplu, poate fi cazul unui păcătos care arată cel puțin ceva interes în a lupta împotriva păcatului său. Nu doar natura păcatului trebuie luată în considerare, ci și natura păcătosului. Ca să exprim acest lucru mai direct, diferiți păcătoși necesită strategii diferite. Așa cum ne învăța Pavel: „să mustrați pe cei ce trăiesc în neorânduială; să îmbărbătați pe cei deznădăjduiți; să sprijiniți pe cei slabi, să fiți răbdători cu toți” (1 Tesaloniceni 5:14). Uneori, poate să nu fie evident imediat faptul că oamenii sunt indiferenți sau nepăsători față de păcatul lor, sau pur și simplu sunt niște oameni slabi.

Îmi amintesc că lucram cu un frate implicat într-un soi de dependență și, pentru o vreme, nu eram sigur dacă nu cumva el își aducea pur și simplu scuze pentru căderile sale morale, sau dacă sufletul lui era doar slab și malformat de ani îndelungi de păcat, lucru care făcea ca oprirea lui din practicarea păcatului să fie mult mai dificilă. Răspunsul față de acest fel de întrebări ar trebui să afecteze viteza cu care se desfășoară procesul de disciplină.

Alteori, procesul de disciplinare trebuie accelerat, lucru care poate însemna că se poate trece peste una sau două dintre etapele descrise de către Domnul Isus în Matei 18. Există două cazuri biblice clare în favoarea accelerării procesului de disciplină, și anume: (i) dezbinarea în biserică și (ii) lucrurile scandaloase din punct de vedere public, cum ar fi păcatul care Îl reprezintă greșit pe Hristos în comunitatea de dincolo de biserică. În ceea ce privește prima categorie, Pavel spune: „După întâia și a doua mustrare, depărtează-te de cel ce aduce dezbinări” (Tit 3:10). Nu este cu totul clar la ce fel de proces se gândea Pavel aici. Totuși, cuvintele lui sugerează faptul că biserica ar fi trebuit să răspundă rapid și decisiv în fața celor ce provocau dezbinări, pentru ca astfel să protejeze trupul.

Un proces și mai rapid este prezentat în 1 Corinteni 5, în care Pavel cheamă biserica la îndepărtarea imediată a acelui individ care era cunoscut pentru implicarea într-un păcat scandalos din punct de vedere public, un păcat pe care chiar și comunitatea necreștină îl dezaproba. În fapt, Pavel nici măcar nu-i mai spune bisericii să-l avertizeze pe acel om pentru ca el să poată fi adus la pocăință. El le spune pur și simplu „ca un astfel de om să fie dat pe mâna Satanei” (v. 5a).

De ce să trecem peste chestiunea pocăinței și să nu-i dăm omului o a doua șansă? Aici nu se pune problema ca Pavel să nu fi fost interesat de pocăință sau de a doua șansă. Dimpotrivă, el spune bisericii să-l îndepărteze pe acel om, așa încât „duhul lui să fie mântuit în ziua Domnului Isus” (v. 5b). Evident, Pavel se arată deschis față de eventualitatea ca, în final, acel om să se întoarcă în biserică, dacă se va dovedi cu adevărat pocăit (v. 2 Corinteni 2:5-8). Dar esența este că păcatul lui este cunoscut public, iar acest lucru constituie o afirmație publică cu privire la Hristos. De aceea, biserica trebuie să răspundă înaintea lumii cu o afirmație la fel de publică: „Așa ceva este inacceptabil! Creștinii nu fac asta!”

Spunând asta, merită să observăm în 1 Corinteni 5 că n-a existat nicio umbră de îndoială cu privire la faptul că omul acesta era implicat sau nu în păcat. Aceasta era o realitate incontestabilă. Totuși, dacă există cel mai mic semn de întrebare cu privire la realitatea păcatului, chiar dacă ar fi vorba despre un păcat scandalos, biserica ar trebui să facă o pauză suficient de lungă pentru a face o analiză detaliată, așa cum solicită Domnul Isus în Matei 18. De exemplu, o biserică n-ar trebui să-și dorească să disciplineze pe cineva pentru evaziune fiscală (un păcat scandalos, public), dacă acuzația se bazează pe zvonuri, pentru ca la câteva luni după aceea, tribunalele seculare să dea verdictul că acel om nu este acuzat de așa ceva, pentru că nu există suficiente dovezi.

Care sunt, așadar, cele două considerații care ar putea determina o biserică să accelereze procesul de disciplină? Biserica ar putea considera înțelept să treacă mai repede la acest proces când (i) există o amenințare imediată la adresa unității trupului bisericii sau (ii) când există un păcat care ar putea aduce o daună deosebită Numelui lui Hristos în comunitate. Nu există nicio formulă precisă pentru a stabili când se trece linia de demarcație în acest sens, iar biserica ar face bine să aibă un grup de prezbiteri evlavioși care să primească slujba de a rezolva astfel de chestiuni dificile.

Participarea la serviciile bisericii și restaurarea

Membrii bisericii se întreabă adesea dacă o persoană care a fost exclusă din calitatea de membru și de la Cina Domnului ar putea să continue să se alăture întâlnirilor săptămânale ale bisericii. De asemenea, ei se mai întreabă cum ar trebui să interacționeze cu persoana disciplinată de-a lungul săptămânii. Noul Testament tratează această chestiune într-o mulțime de versete (1 Corinteni 5:9, 11; 2 Tesaloniceni 3:6, 14-15; 2 Timotei 3:5; Tit 3:10; 2 Ioan 10), iar diferite circumstanțe specifice pot să conducă la răspunsuri diferite. Totuși, învățătura pe care prezbiterii bisericii o dau în congregația mea în general ajunge la una dintre următoarele două concluzii:

- Cu excepția situațiilor în care prezența părții nepocăite reprezintă o amenințare fizică la adresa congregației, biserica ar trebui să fie deschisă la a primi acea persoană ca să participe la serviciile săptămânale ale bisericii. Nu există vreun loc mai bun pentru acea persoană decât să vină să stea sub predicarea Cuvântului lui Dumnezeu.

- Chiar dacă membrii familiei celui disciplinat ar trebui în mod cert să continue să-și împlinească obligațiile biblice ale vieții de familie (ex. Efeseni 6:1-3; 1 Timotei 5:8; 1 Petru 3:1-2), relațiile dintre membrii bisericii și cel disciplinat ar trebui să fie marcate de o schimbare evidentă. Interacțiunile n-ar trebui să fie caracterizate de banalitate sau prietenie, ci să fie conversații deliberate pe tema pocăinței.

Restaurarea în părtășia bisericii are loc atunci când există semnele adevăratei pocăințe. Felul în care trebuie să se manifeste adevărata pocăință depinde de natura păcatului. Uneori, pocăința este o chestiune de alb și negru, ca în cazul unui bărbat care și-a abandonat soția. Pentru el, pocăința înseamnă pur și simplu să se întoarcă la ea. Alteori, pocăința nu înseamnă să biruiască complet și final un păcat, ci demonstrarea unei străduințe noi în lupta împotriva păcatului, ca în cazul unei persoane prinsă într-o adicție.

În mod clar, chestiunea pocăinței adevărate este una dificilă, care necesită multă înțelepciune. Prudența trebuie echilibrată de compasiune. Uneori trebuie să treacă timp pentru ca pocăința să poată fi demonstrată prin roadele ei, și totuși nu prea mult timp (v. 2 Corinteni 2:5-8). Odată ce o biserică decide să restaureze o persoană, care s-a pocăit, în părtășia bisericii și la Cina Domnului, n-ar trebui să se mai discute de vreo perioadă de probă sau de vreo calitate de membru dintr-o categorie inferioară. Mai degrabă biserica ar trebui să își pronunțe public iertarea (Ioan 20:23), să-și afirme dragostea pentru cel ce s-a pocăit (2 Corinteni 2:8) și să celebreze acest lucru (Luca 15:24).

DE CE AR TREBUI SĂ PRACTICĂM DISCIPLINA?

Atunci când o biserică începe să ia în considerare practicarea disciplinei, foarte adesea se va vedea confruntată cu situații din viața reală care sunt complexe și care nu au vreun corespondent în Scriptură de tip „studiu de caz”, care să o ajute să treacă propriul caz prin sitele exemplului biblic și a diferitelor circumstanțe. Nu întotdeauna va fi clar dacă este necesară disciplina formală a bisericii, cât timp ar trebui să fie alocat procesului de disciplină, ori dacă partea vinovată a manifestat cu adevărat pocăința sau nu, și așa mai departe.

Atunci când congregația și liderii ei trec prin aceste situații complexe, trebuie să-și amintească faptul că biserica este chemată, mai presus de orice, să ocrotească, prin viața ei, Numele și gloria lui Hristos. În esență, disciplina bisericii are de-a face cu reputația lui Hristos și cu continuitatea bisericii de a afirma mărturia verbală de credință a cuiva, persoană care, prin viața ei, Îl portretizează complet greșit pe Hristos. Păcatele și circumstanțele păcatului vor fi foarte diferite de la o situație la alta, dar această singură întrebare trebuie să se afle întotdeauna pe primul loc în gândurile bisericilor noastre: „Cum vor reflecta dragostea sfântă a lui Hristos păcatul acestui om și răspunsul nostru față de el?”

La urma urmei, să-ți pese de reputația lui Hristos înseamnă să-ți pese de binele de creștinilor. Atunci când bisericile ratează să practice disciplina, ele încep să se asemene cu lumea. Ele sunt asemenea sării care și-a pierdut gustul, și care nu mai este bună decât să fie călcată în picioare (Matei 5:13). Ele nu mai sunt o mărturie înaintea unei lumi pierdută în întuneric.

De asemenea, să-ți pese de reputația lui Hristos înseamnă să-ți pese de membrii bisericii. Creștinii ar trebui să-și dorească să se asemene cu Domnul Isus, iar disciplina bisericii ajută la clarificarea aceste imagini a sfințeniei Lui. Membrii își reamintesc că trebuie să se preocupe tot mai mult de viețile lor, în vederea sfințirii, oridecâteori are loc un act de disciplină oficială a bisericii. Congregaționalistul James însumează acest lucru foarte bine: „Avantajele disciplinei sunt evidente. Ea îi recâștigă pe cei alunecați în lume, îi detectează pe ipocriți, răspândește o uimire salutară în biserică, adaugă o încurajare în plus în vederea vegherii și a rugăciunii, dovedește dincolo de orice îndoială realitatea și consecințele fragilității omenești și, peste toate acestea, mărturisește public opoziția ei față de nelegiuire.”[2]

În final, să-ți pese de reputația lui Hristos înseamnă să-ți pese de acea persoană care este prinsă în păcat. În 1 Corinteni 5, Pavel știa că cea mai iubitoare modalitate de acțiune era aceea de a-l exclude pe păcătos din congregație „ca duhul lui să fie mântuit în ziua Domnului Isus” (1 Corinteni 5:5).

De ce ar trebui să practice o biserică disciplina? Spre binele acelui individ, spre binele de creștinilor, spre binele bisericii și spre gloria lui Hristos[3]. Atunci când păstrăm aceste obiective de bază clare în mințile noastre, vom fi ajutați, ca biserici și prezbiteri, să trecem de la un caz dificil la altul, știind că înțelepciunea și dragostea lui Dumnezeu vor prevala chiar și atunci când înțelepciunea și dragostea noastră vor eșua.

DESPRE AUTOR:

Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks, și unul dintre prezbiterii de la Cheverly Baptist Church din Cheverly, Maryland. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

NOTE BIBLIOGRAFICE

1. John Angell James, Church Fellowship or The Church Member's Guide, extras din volumul XI al celei de-a zecea ediții a The Works of John Angell James, 53.

2. James, Christian Fellowship, 53.

3. v. Mark Dever, Nine Marks of a Healthy Church (Crossway, 2004), 174-78.

O TEOLOGIE BIBLICĂ A DISCIPLINEI BISERICII

Bobby Jamieson

Pentru unii creștini, disciplina bisericii pare să contrazică întreaga relatare biblică. La urma urmei, nu are de-a face Evanghelia cu Isus care îi primește pe păcătoși și pe vameși? Nu dăm noi cumva ceasul înapoi și îi punem pe credincioși sub povara Legii dacă începem să îi excludem din biserică pentru anumite păcate?

În acest articol aș vrea să dezrădăcinez acea intuiție pe cât de blând, dar în același timp pe cât de complet aș putea, arătând felul în care disciplina lui Dumnezeu față de poporul Său este parte integrantă a întregii relatări biblice, de la Eden până la noua creație. Vom privi la această relatare biblică în șase etape, și vom încheia cu trei concluzii.

1. EDEN ȘI LA RĂSĂRIT DE EDEN

La început, oamenii creați de Dumnezeu au fost acolo unde Dumnezeu dorea ca ei să fie, și erau așa cum Dumnezeu dorea să fie. Dumnezeu i-a creat pe Adam și Eva. El a adus-o pe Eva la Adam și astfel i-a unit. I-a pus în grădina pe care a creat o pentru ei. A umblat alături de ei și le-a vorbit față către față (Geneza 1:26-28; 2:4-25).

Dar această situație n-a durat. Adam și Eva au păcătuit, iar Dumnezeu a atras asupra lor pedeapsa capitală, și i-a alungat. I-a îndreptat către răsărit, în afara grădinii Lui și departe de prezența Lui (Geneza 3:1-24).

La est de Eden, toată omenirea s-a cufundat atât de adânc în păcat, încât Dumnezeu a distrus întreaga rasă omenească prin potop, cu excepția unei singure familii (Geneza 6-8). După potop și după începutul noii rase omenești, mândria colectivă a omului s-a ridicat la o cotă atât de înaltă, încât Dumnezeu a trebuit să le încurce limbile și să-i răspândească pe fața pământului (Geneza 10-11).

2. DISCIPLINA DIN PUSTIE

Pentru a începe să îndrepte lucrurile, Dumnezeu l-a chemat pe Avram. Dumnezeu a făcut un legământ cu el, dându-i un popor și un nume, promițând să binecuvânteze toate popoarele prin el (Geneza 12:1-3). Iar Dumnezeu Și-a ținut promisiunile, chiar dacă nu întotdeauna în cele mai evidente modalități. El i-a dat lui Avram urmași și i-a înmulțit, dându-i chiar un nume nou, Avraam (Geneza 17:5). Totuși, El a trimis foametea peste acest urmași, apoi i-a trimis în Egipt, pentru ca, în final, să-i lase să ajungă în robie. Până la acest moment, ei fuseseră roditori și se înmulțiseră atât de mult, încât umpluseră țara (Exod 1:7).

Când Dumnezeu i-a eliberat pe urmașii lui Avraam din robie, el i-a judecat pe asupritorii acestora cu o strictețe de fier. El i-a lovit cu plăgi în țară, i-a ucis pe cei întâi născuți și le-a înecat armata (Exod 3-14). Dar chiar poporul lui Dumnezeu a avut nevoie de disciplină. În ciuda lucrărilor uimitoare pe care Dumnezeu le-a înfăptuit înaintea ochilor lor, ei nu L-au crezut și s-au tot văicărit. Au refuzat să-și pună încrederea în faptul că Dumnezeul care le-a rupt lanțurile robiei ar putea să le umple burțile (Exod 16-17; Numeri 11). Ei au refuzat să creadă că Dumnezeul care l-a lovit pe faraon ar putea să rezolve și problema vrăjmașilor ce se aflau înaintea lor (Numeri 14).

Așa că, Dumnezeu i-a învățat și i-a mustrat. El le-a acoperit toate nevoile, dar i-a și pedepsit. Le-a dat pâine atâta cât aveau nevoie, așa încât să învețe să-și pună încrederea în El pentru pâinea de zi cu zi (Exod 16:13-30). El a condamnat acea generație să moară în pustie, permițând doar copiilor lor să ajungă în țara promisă – chiar copiii despre care israeliții gândeau că Dumnezeu nu-i va proteja de vrăjmașii lor (Numeri 14:13-38).

La limita intrării în țara promisă, Moise a însumat lecțiile pe care ei toți trebuiau să le tragă din această disciplină divină din exod și pustie:

„Să iubești dar pe Domnul, Dumnezeul tău, și să păzești totdeauna învățăturile Lui, legile Lui, rânduielile Lui și poruncile Lui. Recunoașteți astăzi – ce n-au putut recunoaște și vedea copiii voștri – pedepsele Domnului, Dumnezeului vostru, mărimea Lui, mâna Lui cea tare și brațul Lui cel întins, semnele Lui și faptele pe care le-a săvârșit în mijlocul Egiptului împotriva lui Faraon, împăratul Egiptului, și împotriva întregii lui țări. Recunoașteți ce a făcut El oștirii Egiptului, cailor lui și carelor lui, cum a făcut să vină peste ei apele Mării Roșii, când vă urmăreau, și i-a nimicit pentru totdeauna; ce v-a făcut în pustie, până la venirea voastră în locul acesta; ce a făcut lui Datan și lui Abiram, fiii lui Eliab, fiul lui Ruben, cum pământul și-a deschis gura și i-a înghițit, cu casele și corturile lor, și cu tot ce aveau în mijlocul întregului Israel. Căci ați văzut cu ochii voștri toate lucrurile mari pe care le-a făcut Domnul” (Deuteronom 11:1-7).

Dumnezeu a disciplinat atât Egiptul cât și Israelul, dar observați diferența: disciplina lui Dumnezeu față de Egipt a condus la distrugerea acestuia, pe când disciplina față de Israel a avut ca scop învățarea lor. Dumnezeu a pedepsit indivizi din Israel pentru a curăța răul din popor. De asemenea, Dumnezeu a pedepsit întreg poporul, dar prin acea disciplină i-a învățat să aibă încredere în El și să Îl asculte. Dumnezeu le-a dat Cele 10 Porunci pentru a-i „disciplina”, așa încât aceștia să-și conformeze viețile față de voia Lui (Deuteronom 4:36). El i-a testat în pustie, dându-le hrană numai în felul în care El ar fi putut, așa încât aceștia să se încreadă doar în El (Deuteronom 8:1-4).

Lecția? „Recunoaște dar în inima ta că Domnul, Dumnezeul tău, te mustră cum mustră un om pe copilul lui” (Deuteronom 8:5).

Dumnezeu Își disciplinează poporul, așa încât aceștia să nu se bazeze pe ei înșiși și să nu alerge la dumnezei străini, ci să caute și să găsească totul în El.

3. LEGĂMÂNTUL MOZAIC: DISCIPLINA PENTRU A EVITA DISTRUGEREA

Dumnezeu Și-a condus poporul în țara promisă, le-a alungat vrăjmașii și i-a stabilit acolo. Prin legământul pe care Dumnezeu l-a făcut cu poporul Israel la Sinai, prin Moise, El i-a făcut nu doar un popor, ci și o națiune (Exod 19:5-6). El le-a dat o lege care avea ca scop nu doar să asigure ascultarea lor, ci și să guverneze societatea lor. Sub legământul mozaic, Dumnezeu l-a făcut pe poporul Israel responsabil față de această Lege, și a autorizat guvernarea omenească asupra Israelului să impună sancțiuni potrivite pentru încălcarea legământului. Prorocii falși trebuiau uciși (Deuteronom 13:1-5), la fel ca și idolatrii (Deuteronom 13:6-18; 17:2-7). Scopul lui Dumnezeu prin autorizarea poporului de a-i ucide pe idolatri a fost să „scoți astfel răul [pe acel om rău, n.tr.] din mijlocul tău”. Dumnezeu a poruncit Israelului să îndepărteze, ca într-o intervenție chirurgicală, cancerul idolatriei, așa încât acesta să nu ajungă la metastază și să se dovedească fatal.

În legământul mozaic, Dumnezeu s-a folosit și de alte modalități de disciplină. Dacă poporul nu L-a ascultat, Dumnezeu l-a amenințat cu boala și înfrângerea în fața inamicilor (Levitic 26:14-17). Dacă aceștia nu doreau să se pocăiască, Dumnezeu promitea o disciplină și mai aspră, prin nenorociri aduse asupra pământului și prin zdrobirea tăriei lor (Levitic 26:18-20). Consecințe și mai grave aveau să se abată asupra lor dacă poporul persista în răzvrătire (Levitic 26:21-39; v. „disciplina” în v. 23, 28).

Toată această disciplină era gândită pentru a evita dezastrul exilului. Dumnezeu Își disciplina poporul pentru a le oferi o cale de scăpare din fața unei judecăți mai mari.

Pe scurt, ideea principală legată de Israel sub legământul mozaic era aceasta: Dumnezeu Își adunase un popor. El îi adunase într-un loc pe care îl pregătise pentru ei și i-a plantat acolo (Exod 15:17). El a locuit printre ei în cortul întâlnirii și mai târziu în templu (Exod 29:45-46; 40:34-38; 1 Împărați 8:10-12). El a umblat printre ei (Levitic 26:12).

Sună familiar? Ar trebui. Israel a fost un nou Adam, într-un nou Eden, cu o țintă nouă de ascultare și cu o părtășie intimă, de durată, cu Dumnezeu.

4. EXILUL: DISCIPLINA CA PEDEAPSĂ, DAR CU SCOPUL RESTAURĂRII

Totuși, Israelul a ratat ținta. Pe parcursul a sute de ani, cu avertismentele a numeroși profeți, poporul L-a respins în mod constant pe Dumnezeu și a refuzat voia Lui. De aceea, în final, Dumnezeu a pus în aplicare sancțiunile legământului, mai întâi asupra Israelului, în partea de nord, după care în Iuda, la sud (v. Levitic 26; Deuteronom 28; 1 Împărați 17:1-23; 25:1-21).

Întrucât Israel a refuzat să își pună credința în Dumnezeu și să Îl asculte, Dumnezeu a adus asupra lor un fel de pedeapsă capitală (Levitic 28:38; Deuteronom 4:27). El i-a alungat. I-a trimis departe către răsărit, în afara ținutului său și departe de prezența Lui.

Profetul Ieremia descrie pedeapsa exilului ca pe o disciplină. Această pedeapsă este retributivă, da, dar ea țintește în același timp și recuperarea lor:

„De aceea, nu te teme, robul Meu Iacov, zice Domnul; și nu te speria, Israele! Căci te voi izbăvi din țara cea depărtată, și îți voi izbăvi sămânța din țara în care este roabă; Iacov se va întoarce iarăși, va avea odihnă și liniște; și nu-l va mai tulbura nimeni. Căci Eu sunt cu tine, zice Domnul, ca să te izbăvesc; voi nimici pe toate neamurile printre care te-am risipit, dar pe tine nu te voi nimici; te voi pedepsi cu dreptate, nu pot să te las nepedepsit” (Ieremia 30:10-11; cf. 46:28)

Exilul Israelului și al lui Iuda este o pedeapsă dreaptă și cuvenită (cf. Osea 7:12; 10:20). Totuși, scopul lui nu este distrugerea, ci restaurarea. Dumnezeu va devasta țările care au găzduit poporul Său răsfirat, și totuși poporul Său va avea această nădejde: „Căci Eu sunt cu tine, zice Domnul, ca să te izbăvesc”. La fel cum Dumnezeu l-a smerit pe faraon, dar a răscumpărat și a mustrat poporul Său, aici Dumnezeu promite distrugerea națiunilor, și totuși eliberarea prin disciplina poporului Său.

Efraim strigă în exil: „M-ai pedepsit, și am fost pedepsit, ca un junc nedeprins la jug; întoarce-mă Tu, și mă voi întoarce, căci Tu ești Domnul, Dumnezeul meu!” (Ieremia 31:18). Iar Dumnezeu va răspunde acelei rugăciuni.

Dumnezeu promite distrugerea finală și totală a popoarelor care Îl ignoră. Totuși, Dumnezeu Își disciplinează poporul cu devastarea exilului pentru a-i restaura înapoi în părtășia cu El, în pocăință și sfințenie. Dar cum are loc acest lucru?

5. NOUL LEGĂMÂNT, NOUA PUTERE, NOUA DISCIPLINĂ

Legământul mozaic cerea ascultare, dar nu oferea puterea de a asculta. Noul legământ avea să aducă toate aceste lucruri:

„Iată, vin zile, zice Domnul, când voi face cu casa lui Israel și cu casa lui Iuda un legământ nou. Nu ca legământul, pe care l-am încheiat cu părinții lor, în ziua când i-am apucat de mână, să-i scot din țara Egiptului, legământ, pe care l-au călcat, măcar că aveam drepturi de soț asupra lor, zice Domnul.” „Ci iată legământul, pe care-l voi face cu casa lui Israel, după zilele acelea, zice Domnul: Voi pune Legea Mea înlăuntrul lor, o voi scrie în inima lor; și Eu voi fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Meu. Niciunul nu va mai învăța pe aproapele, sau pe fratele său, zicând: ,Cunoaște pe Domnul!’ Ci toți Mă vor cunoaște, de la cel mai mic până la cel mai mare, zice Domnul; căci le voi ierta nelegiuirea, și nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatul lor” (Ieremia 31:31-34; cf. 32:37-41; Isaia 54:13; Ezechiel 11:16-20; 36:22-36; 37:15-28; 39:25-29).

Noul legământ va face ceea ce Legea n-ar fi putut: să asigure ascultarea din toată inimă a întregului popor al lui Dumnezeu.

Cum este pus în aplicare acest nou legământ? Prin moartea ispășitoare a lui Hristos, prin învierea Lui, și prin darul dătător de viață al Duhului Sfânt. Noul legământ dă o putere nouă. Poporul lui Dumnezeu este acum un popor nou, renăscut și locuit în interior de Duhul Sfânt dătător de putere. Poporul lui Dumnezeu reflectă acum gloria lui Dumnezeu înaintea popoarelor într-un fel autentic, caracteristic, chiar dacă imperfect.

Acest nou legământ, care aduce o putere nouă, vine și cu o disciplină nouă. Dumnezeu Își mai disciplinează și astăzi poporul prin persecuții și acte de providență dificile, tăind legăturile noastre cu lumea și întărind alipirea noastră de promisiunile Lui (Evrei 12:5-11). Dumnezeu Își mai disciplinează poporul pentru păcat, chiar până la punctul în care aduce moartea (Faptele Apostolilor 5:1-11; 1 Corinteni 11:27-31). Ca și înainte, scopul este acela de a lua aminte la disciplina lui Dumnezeu acum, așa încât să scăpăm în final de judecată, în viitor: „Dar când suntem judecați, suntem pedepsiți de Domnul, ca să nu fim osândiți odată cu lumea” (1 Corinteni 11:32).

Dar El aduce și mijloace noi de păstrare a purității poporului Său. În plus față de darul interior al Duhului Sfânt, Dumnezeu oferă și suportul exterior al responsabilității față de biserică. Cei care pretind acum că sunt poporul lui Dumnezeu, dar ale căror vieți contrazic pretenția lor, sunt avertizați, îndemnați, mustrați și, dacă este necesar, excluși din calitatea de membri ai bisericii (Matei 18:15-17; 1 Corinteni 5:1-13; 2 Corinteni 2:5-8; Tit 3:10-11).

Sub noul legământ, idolatrii nu mai sunt uciși, ci excluși. Biserica are puterea cheilor Împărăției, nu sabia. La fel ca în cazul disciplinei lui Dumnezeu asupra Israelului din pustie, din țara lor și din exil, scopul nu este distrugerea, ci pocăința și restaurarea. Pavel denumește excluderea din biserică drept „pedeapsă” (2 Corinteni 2:6), dar această pedeapsă are ca scop transformarea: pocăința înnoită și astfel părtășia reluată cu Dumnezeu și cu poporul Lui.

N-ar trebui să ratăm să vedem legătura dintre noutatea legământului și această nouă formă a disciplinei. Învățătura Noului Testament cu privire la disciplina bisericii pleacă de la prezumția că membrii bisericii mărturisesc credința în Hristos și că viețile lor, în general, se vor alinia acelei pretenții. Când viața cuiva subminează în mod fundamental pretenția de credință a acelei persoane, răspunsul Noului Testament nu este: „păi... biserica este un trup mixt. Credincioșii și necredincioșii vor exista întotdeauna în biserică alături, asemenea grâului și neghinei, până la judecata finală”.

Terenul pe care credincioșii și necredincioșii rămân împreună până la judecată nu este biserica, ci lumea (Matei 13:38). Disciplina bisericii nu doar protejează puritatea acesteia, ci pleacă de la prezumția necesității purității bisericii. Cu alte cuvinte, învățătura Noului Testament cu privire la disciplină pleacă de la prezumția că biserica trebuie să fie compusă din cei care mărturisesc credibil credința lor în Hristos: cei care spun că au credința în Isus și ale căror vieți, atâta cât putem avea abilitatea de a discerne, confirmă mai degrabă acea pretenție decât să o contrazică.

6. FINALUL ISTORIEI: FĂRĂ DISCIPLINĂ, DAR CU DOUĂ DESTINAȚII FINALE

Până la întoarcerea lui Hristos, trăim într-o stare de tensiune. Poporul lui Dumnezeu primește puterea, prin acest nou legământ al Lui, ca să își pună nădejdea în promisiunile Lui și să asculte de poruncile Lui, și totuși ei nu fac asta într-un mod perfect. Bisericile lui Dumnezeu ar trebui să fie compuse din oameni care Îl mărturisesc credibil pe Hristos – și totuși unii se vor dovedi falși (1 Ioan 2:19).

Dar, în acea zi finală, poporul lui Dumnezeu nu va mai avea nevoie de disciplină. Îl vom vedea față în față pe Hristos, și vom fi asemenea Lui (1 Ioan 3:1-2). Disciplina de acum a lui Dumnezeu asupra poporului Său – fie că este vorba despre disciplina formativă a învățării și educării, de disciplina corectivă a mustrării sau excluderii, sau de disciplina providențială a persecuției și greutăților – toată are ca obiectiv asemănarea noastră cu Hristos, care va ajunge într-o zi la perfecțiune. Disciplina poporului lui Dumnezeu de către El de-a lungul istoriei a avut întotdeauna ca scop restaurarea și transformarea lor și, într-o zi, acea transformare va fi completă.

În același timp, în aceeași zi, Dumnezeu va pune în aplicare și o separare finală. El va face o excludere ireversibilă. La fel cum Adam și Eva au fost alungați din Eden, cum Israelul a fost exilat din țara lor, tot așa toți cei care nu își pun încrederea în Hristos și nu Îl urmează, toți cei care persistă în păcat, vor fi excluși din noua creație a lui Dumnezeu, și asta pentru totdeauna:

„Ferice de cei ce își spală hainele, ca să aibă drept la pomul vieții, și să intre pe porți în cetate! Afară sunt câinii, vrăjitorii, curvarii, ucigașii, închinătorii la idoli, și oricine iubește minciuna și trăiește în minciună!” (Apocalipsa 22:14-15).

ÎNVĂȚĂMINTE

Ce ne învață această relatare a disciplinei pe care Dumnezeu a administrat-o poporului Său? Am selectat trei lucruri esențiale, trei lecții pe care le putem învăța.

În primul rând, până să ajungem la judecata finală, orice act al disciplinei divine are ca scop reformarea și înnoirea poporului Său. Nici o judecată a Lui nu este finală cât trăim aici, pe pământ.

De-a lungul istoriei lui Dumnezeu cu poporul Său adesea rătăcitor, El s-a folosit adesea de disciplină într-un efort de a ne despărți de nebunia păcatului. De fiecare dată, obiectivul a fost pocăința și înnoirea spirituală. În mod asemănător, când excludem pe cineva din biserică, noi nu pronunțăm condamnarea finală a acelei persoane, ci o avertizăm cu privire la ce ar putea însemna acea judecată finală. A exclude pe cineva din calitatea de membru al bisericii nu înseamnă a pronunța condamnarea finală, ci a căuta să îndemnăm acea persoană să o evite. Atunci când excludem pe cineva, trebuie să continuăm să lucrăm, să ne rugăm și să sperăm la pocăința, înnoirea și restaurarea ei.

În al doilea rând, chiar și prin disciplinarea poporului Său, Dumnezeu face deosebire între acesta și lume. În Ieremia, Dumnezeu promite popoarelor o distrugere finală, pe când poporului Său îi promite un nou început. Aceasta este o prevedere temporară a destinelor veșnice. Toți cei ce se împotrivesc lui Dumnezeu se vor întâlni cu „distrugerea finală” prin pedeapsa veșnică. Toți cei ce își pun încrederea în Hristos, vor experimenta noul început al noii creației, pentru veșnicie.

În al treilea rând, Dumnezeu „ne pedepsește pentru binele nostru, ca să ne facă părtași sfințeniei Lui” (Evrei 12:10). Disciplina lui Dumnezeu este bună pentru noi. Ea are ca scop binele nostru mai mult decât ne imaginăm noi. Noi avem nevoie constantă să ni se amintească de faptul că providența mai aspră a lui Dumnezeu nu înseamnă că El ar avea inima rece. Dacă Dumnezeu se folosește de măsuri aspre, ar trebui să ne uităm la inimile noastre împietrite, nu să Îl învinuim pe El. Betonul nu poate fi spart decât cu ciocanul.

Dragostea nu este întotdeauna plăcută, blândețea nu este întotdeauna indulgentă, iar toleranța nu este întotdeauna o virtute. „Nu” este adesea cel mai iubitor cuvânt pe care un părinte, un păstor sau o biserică îl poate spune. Și dacă acel nu este ignorat, atunci nu este un act de cruzime, ci unul de dragoste să urmăm exemplul lui Dumnezeu și să ascultăm de învățăturile Lui, prin a disciplina acum pe cineva, în nădejdea ca acea persoană să fie mântuită în ziua de apoi.

DESPRE AUTOR:

Bobby Jamieson este păstor asociat la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC și autorul cărților Understanding Baptism și Understanding the Lord's Supper.

CE ESTE DISCIPLINA BISERICII?

- Disciplina bisericii este acțiunea acesteia de a confrunta păcatul cuiva și de a chema persoana respectivă să se pocăiască, iar dacă ea nu se pocăiește, acțiunea disciplinei bisericii va culmina cu excluderea pretinsului creștin din calitatea de membru al bisericii și interzicerea participării lui la Cina Domnului datorită păcatului lui serios, față de care nu există pocăință.

- Într-un sens mai larg, disciplina este tot ceea ce biserica face pentru a-i ajuta pe membrii ei să umble în sfințenie și să se lupte cu păcatul. Predicarea, învățătura, rugăciunea, închinarea colectivă, relațiile de dare de socoteală și supravegherea evlavioasă de către păstori și prezbiteri sunt toate forme de disciplină a bisericii.

- Uneori, oamenii fac distincție între aceste două tipuri de disciplină, denumindu-le „disciplină corectivă” respectiv „disciplină formativă”.

- Disciplina corectivă: Noul Testament poruncește și ilustrează disciplina corectivă în pasaje precum Matei 18:15-17, 1 Corinteni 5:1-13 , 2 Corinteni 2:6 și 2 Tesaloniceni 3:6-15.

- Disciplina formativă: Noul Testament vorbește despre disciplina formativă în nenumărate pasaje, unde suntem îndemnați să căutăm sfințenia și să ne zidim unul pe altul în credință, precum în Efeseni 4:11-32 și Filipeni 2:1-18. În fapt, am putea considera că epistolele Noului Testament ne prezintă exemple de disciplină formativă, întrucât apostolii au scris bisericilor pentru a le ajuta să-și formeze clar credința și pentru a le îndemna cum să trăiască.

(Parte din acest material a fost adaptate din cartea What is a Healthy Church, de Mark Dever, p. 101.)

CÂND PRACTICĂM DISCIPLINA BISERICII? ȘI CUM CONFRUNTĂM PĂCATUL?

Jonathan Leeman

Vasta majoritate a disciplinei practicată într-o biserică ar trebui să aibă loc în decursul relațiilor obișnuite dintre membri, de luni până sâmbătă. Nu, asta nu înseamnă că ar trebui să ne dorim o biserică unde oamenii nu fac altceva decât să alerge tot timpul după greșelile celuilalt. Asta ar fi îngrozitor. Pur și simplu înseamnă că ne dorim o biserică ce este caracterizată de oameni care sunt flămânzi după neprihănire. În mod obișnuit, membrii ar trebui să fie cei care cer corectarea întrucât ei își doresc să crească, nu să se ascundă sau să fugă de ea.

„Bună, Ryan, ce părere ai despre cum am condus acea întâlnire? Este ceva ce aș fi putut face mai bine?”

„Zach, aș vrea să-ți spun că poți întotdeauna să-mi spui părerea ta despre căsnicia mea și despre cum apreciezi tu că îmi iubesc eu soția. Știi, firea pământească nu vrea cu adevărat să-ți cer acest lucru, dar… orice observație despre felul cum mă vezi, ca părinte, mi-ar fi de ajutor.”

Teologii fac adeseori distincție între disciplina formativă și cea corectivă. Disciplina formativă înseamnă învățare. Disciplina corectivă presupune repararea greșelilor, corectarea lor. Dar este evident că cele două merg mână în mână. Este greu să o ai pe una fără a o avea și pe cealaltă. Iar în viața bisericii, disciplina deopotrivă formativă și corectivă ar trebui să ne caracterizeze nu doar duminica, ci și de luni până sâmbătă. Ai putea spune că disciplina este doar o altă modalitate de a descrie procesul de ucenicie din biserică. Când ar trebui să aibă loc ucenicizarea și disciplina? De-a lungul întregii săptămâni. Acesta este timpul potrivit.

ÎNTREBAREA MAI DIFICILĂ

Dar iată care este întrebarea mai dificilă: Când treci cu procesul disciplinei mai departe, la următorul nivel – de la confruntarea personală la utilizarea a doi sau trei martori, sau de la utilizarea martorilor la întreaga biserică?

În cazul acesta nu există o formulă ușoară de aplicat. Fiecare caz trebuie judecat după particularitățile lui. De exemplu, au existat situații când prezbiterii noștri au considerat că nu este necesar să se străduiască vreme îndelungată pentru a analiza circumstanțele, și au existat alte situații când ne-am muncit luni și chiar ani la rând, nefiind gata să luăm decizia de a trece la următorul nivel într-un anume caz.

Cel mai adesea, aceasta va fi situația când oamenii implicați lucrează alături de noi, luptând împotriva păcatelor lor. Îmi amintesc de grupul de prezbiteri din biserica noastră, care slujea unui cuplu căsătorit vreme de patru sau cinci ani, așa încât cei care au început procesul de consiliere a cuplului au trebuit să facă loc următoarelor echipe de prezbiteri, care au fost informați despre situație și au preluat cazul, iar această tranziție s-a petrecut de câteva ori în perioada când acest cuplu a trecut prin probleme. Niciunul dintre grupurile de prezbiteri nu a luat vreodată decizia de a-i excomunica pe aceștia.

O ÎNTREBARE CEVA MAI UȘOARĂ

Iată o întrebare ceva mai ușoară de pus, cel puțin în termeni teoretici. Care păcate implică în mod automat scoaterea la iveală în biserică și excomunicarea? Pentru a răspunde la această întrebare, o generație mai veche de autori obișnuia adesea să alcătuiască liste de păcate din Scriptură, precum acelea din 1 Corinteni 5 și 6: „v-am scris să n-aveți niciun fel de legături cu vreunul care, măcar că își zice „frate”, totuși este curvar, sau lacom de bani, sau închinător la idoli, sau defăimător [abuziv verbal, n.tr.], sau bețiv, sau hrăpareț” (1 Corinteni 5:11). Dar, dacă rămânem la aceste liste, înseamnă asta că ar trebui să îi excomunicăm pe cei lacomi, dar nu și pe cei ce deturnează fonduri? Să-i excomunicăm pe hoți, dar nu și pe criminali și pedofili? Escrocii, criminalii și pedofilii nu sunt niciodată menționați în aceste liste.

Evident, eu nu cred că ar trebui să tratăm aceste liste ca fiind cuprinzătoare. Aici, Pavel descrie feluri de păcate care ar trebui să ne așteptăm că îi caracterizează pe oamenii care rămân necredincioși și care nu se pocăiesc (v. 1 Corinteni 6:9-10).

Așadar, eu cred că răspunsul scurt la întrebarea de mai sus este că doar acele păcate care sunt exterioare, serioase și față de care nu există pocăință, doar ele trebuie tratate prin scoaterea la iveală în fața bisericii și excomunicarea. Un păcat trebuie să fie caracterizat de toate aceste trei aspecte, nu doar de unul dintre ele.

(a) Păcatul trebuie să fie vizibil.

În primul rând, un păcat trebuie să fie un lucru pe care-l putem vedea cu ochii sau auzi cu urechile. Nu poate fi ceva ceea ce tu suspectezi că stă ascuns în inima unei persoane. Pavel enumeră lăcomia în lista de mai sus, dar nu-l poți acuza pe cineva că este lacom și să-l excomunici, dacă n-ai nicio dovadă exterioară a acelei lăcomii. Sistemul judiciar secular este foarte atent în a cântări dovezile. Ar trebui oare ca bisericile să fie mai puțin atente la acest lucru? Domnul Isus nu e interesat de o justiție mediocră.

Dar observați că am spus „exterior”, nu „public”. De exemplu, curvia nu este un păcat public, ci unul din viața privată. Iată de ce am spus exterior sau vizibil.

(b) Păcatul trebuie să fie grav.

Anxietatea, frica și stresul pot fi păcate, dar eu nu cred că ele necesită scoaterea la iveală în biserică și excomunicarea.

Dacă, de exemplu, îl surprind pe un frate care exagerează cu o poveste, și totuși nu recunoaște acest lucru, el se poate să păcătuiască. Totuși, eu n-o să merg să-l confrunt în public pentru asta. Petru ne spune că „dragostea acoperă o mulțime de păcate” (1 Petru 4:8). Evident, una dintre trăsăturile de bază ale unei biserici sănătoase este dorința de a trece cu vederea multe, poate chiar majoritatea păcatelor pe care le experimentăm de pe urma interacțiunii cu ceilalți membri ai bisericii.

Așadar, ce anume trebuie socotit păcat grav? Este acel păcat care face dificil să continui să crezi că cineva are în el Duhul lui Dumnezeu și este creștin, cel puțin dacă acea persoană refuză să se pocăiască. Amintiți-vă în ce constă calitatea de membru: este confirmarea din partea bisericii a mărturiei de credință a acelei persoane. Păcatul grav este acel păcat care face dificil bisericii, dacă nu chiar imposibil, să stea înaintea lumii și să continue să confirme drept credibilă pretenția aceea de credință. Pot continua cu o conștiință curată să confirm credința cuiva care refuză să recunoască faptul că a exagerat o întâmplare anume. Totuși, nu pot să continui să fac acest lucru cu conștiința curată în cazul cuiva care persistă în imoralitate sexuală, în abuz verbal, în beție și așa mai departe.

Este cumva criteriul gravității ceva subiectiv? Da, și acesta este motivul pentru care, într-o situație, același păcat poate să ducă la excomunicare, în timp ce în altă situație nu, și asta din cauza unei mulțimi de factori ce țin de circumstanțe. Cât de ușor ar fi fost dacă Scriptura ne-ar fi dat niște studii de caz precise, care să trateze orice situație și orice circumstanță imaginabilă! Dar, așa cum este mărturia Scripturii, Domnul vrea ca noi să apelăm la El, cerându-I înțelepciune și umblând în credință. Mai mult, acesta este un motiv în plus pentru care bisericile ar trebui să își dorească să crească pe cât de mulți prezbiteri e posibil. Nu cred că v-ați dori să existe un singur om sau doi care să fie nevoiți să cântărească aceste situații dificile înainte de a le aduce în fața bisericii.

(c) Nu există pocăință

Persoana a fost confruntată cu păcatul ei. Fie că își recunoaște păcatul, fie că nu îl recunoaște, fie că spune că se va opri, fie că nu, în ultimă instanță, acea persoană refuză să renunțe la păcat. Se întoarce înapoi la el. Nu poate fi separată de el, sau nu vrea, la fel cum este un nebun legat de nebunia lui.

DAR CUM AR TREBUI SĂ CONFRUNTĂM PĂCATUL?

Au existat momente când Domnul Isus a răsturnat mesele cu mânie. Au existat momente când apostolii au vorbit public cu cea mai mare asprime față de anumiți indivizi (gândiți-vă la Petru și Simon vrăjitorul din Faptele Apostolilor 8 sau la Pavel în 1 Corinteni 5). Și ar putea exista situații rare când corecția pe care o veți face unui membru să se situeze sus, undeva între 9 și 10 pe o scară a severității.

Totuși, în marea majoritate a circumstanțelor, modalitatea în care veți face confruntarea sau chestionarea ar trebui să fie caracterizată de următoarele trăsături:

- Discreție: progresia din Matei 18 ne sugerează că ar trebui să păstrăm cercul celor implicați pe cât de restrâns este posibil.

- Blândețe: Pavel ne spune să-i restaurăm pe oameni „cu duhul blândeții” (Galateni 6:1).

- Veghere la propria persoană: în același verset, Pavel adaugă „ia seama la tine însuți, ca să nu fii ispitit și tu” (Galateni 6:2). Iuda agreează cu aceasta când spune: „căutați să mântuiți pe unii, smulgându-i din foc; de alții iarăși fie-vă milă cu frică, urând până și cămașa mânjită de carne” (Iuda 23). Păcatul este viclean. E ușor să fii prins, chiar atunci când încerci să-i ajuți pe alții.

- Milă: Iuda spune de două ori, „fie-vă milă” (Iuda 22-23, cf. ESV). Tonul vocii tale trebuie să fie dovada îndurării și a înțelegerii, nu a unui spirit auto-neprihănit, ca și cum tu n-ai fi niciodată expus la riscul de a cădea în același păcat.

- Imparțialitate: n-ar trebui să judecăm pe nimeni dinainte, ci să ne străduim să auzim și să ascultăm echilibrat ambele părți aflate în conflict (v. 1 Timotei 5:21).

- Claritate: Confruntarea agresivă, pasivă sau sarcastică este în mod cert un lucru greșit, pentru că nu ajută decât la protecția propriei persoane. Dimpotrivă, ar trebui să fii gata să devii tu însuți vulnerabil prin a fi foarte clar, mai ales dacă dorești să-i ceri persoanei care se află în păcat să devină vulnerabilă prin a-și mărturisi păcatul. Uneori, minimizarea importanței unor lucruri poate sluji scopurilor blândeții și poate ajuta la scoaterea unei persoane din propriile probleme, dar acest lucru nu trebuie să compromită scopul clarității. Cu cât devine mai mare cercul persoanelor implicate, cu atât trebuie să fii mai clar. La urma urmei, o cantitate mică de drojdie face să dospească toată plămădeala (1 Corinteni 5:6). Oamenii trebuie avertizați.

- Hotărâre: acțiunea întregii biserici trebuie să fie decisivă, când intervine ultimul pas al disciplinării – excomunicarea sau excluderea: „Măturați aluatul [drojdia, cf. ESV] cel vechi, ca să fiți o plămădeală nouă (1 Corinteni 5:7); „depărtează-te de cel ce aduce dezbinări” (Tit 3:10). Trebuie să fie clar că acel individ nu mai aparține bisericii în calitate de membru și nu este binevenit la Cina Domnului.

Întotdeauna este nevoie de înțelepciune în chestiunile care țin de corecție, întrucât nicio situație nu se aseamănă cu cealaltă. Este ușor să spui, „noi cu persoana asta așa am procedat”. Deși sunt multe lucruri de învățat dintr-un precedent, în final trebuie să ne bazăm pe principiile Cuvântului lui Dumnezeu, pe călăuzirea Duhului Sfânt și pe o cercetare atentă a circumstanțelor specifice fiecărei situații.

DESPRE AUTOR:

Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks, și unul dintre prezbiterii de la Cheverly Baptist Church din Cheverly, Maryland. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

(Acest articol este un fragment adaptat din cartea lui Jonathan Leeman, intitulată „Understanding Church Discipline”, B&H, 2016).

O VEDERE GENERALĂ ASUPRA ISTORIEI DISCIPLINEI BISERICII

Jeremy M. Kimble

De-a lungul istoriei bisericii, practica disciplinei a fost pe larg afirmată, chiar dacă în anumite perioade a fost aplicată doar sporadic.[1] Atunci când privim la traiectoriile istorice, putem observa modalități în care biserica a rămas credincioasă învățăturii biblice pe această temă sau s-a îndepărtat cu fermitate de astfel de principii. Ca atare, chiar dacă nu istoria este determinantă în ultimă instanță în înțelegerea și aplicarea disciplinei în bisericile noastre – Scriptura are acest rol – istoria ne oferă modele utile și modele dezastruoase de pe urma cărora să învățăm.

EPOCA PATRISTICĂ (100-500 d.Hr.)

Chiar dacă acțiunea disciplinară din interiorul bisericii a avut momentele ei controversate și disputate, se pare că, de-a lungul primelor câteva secole, biserica a căutat în mod consecvent să aplice măsuri disciplinare conforme cu mărturia biblică. Este adevărat, biserica primară și-a disciplinat membrii atât pentru propagarea învățăturilor false cât și pentru lipsa purității morale. În primele zile ale bisericii, practica obișnuită era de a anunța judecățile disciplinare duminica, în contextul serviciilor bisericii. Descriind aceste evenimente, Tertulian scria: „Judecata este anunțată și ea are mare greutate, cum trebuie să aibă între oameni care au certitudinea că Dumnezeu îi vede, iar ea este o pregustare notabilă a judecății viitoare, dacă un om a păcătuit atât de grav încât să fie alungat din orice părtășie la rugăciunile noastre, la adunarea noastră și la toată comuniunea noastră sfântă”.[2] Asemenea altor părinți ai bisericii,[3] Tertulian a recunoscut seriozitatea procesului disciplinar.

Majoritatea bisericilor identificau două feluri de pocăință: o pocăință momentană, însoțită de credința în Isus Hristos spre mântuire, și o pocăință continuă față de păcat, de-a lungul vieții omului.[4] Creștinii care păcătuiau trebuiau să-și mărturisească păcatul înaintea bisericii, dacă doreau să fie restaurați în părtășie. În final, până în secolele al III-lea și al IV-lea, restaurarea în biserică devenise mai degrabă dificilă. Trecând prin „disciplina penitențială”, cei care căutau pocăința trebuiau mai întâi să vină în locul unde se întâlneau credincioșii pentru serviciile bisericii, dar nu aveau voie să intre în locul de închinare. Ei trebuiau să implore rugăciunile celor care participau în biserică și, după o perioadă de timp, li se permitea să intre în adunare, pentru a asculta serviciul bisericii într-o zonă bine delimitată. Cei ce manifestau părere de rău și pocăință aveau în final permisiunea să rămână pe parcursul întregului serviciu de închinare, chiar dacă nu li se permitea să ia parte la Cină. Cel ce fusese exclus nu putea fi restaurat în calitate de membru deplin decât după parcurgerea acestor pași. Acest fel de acțiune penitențială, alături de pacea continuă pe care biserica a experimentat-o după domnia lui Constantin, a contribuit la o schimbare în disciplina eclesială.

EPOCA MEDIEVALĂ (500-1500 d.Hr.)

Disciplina bisericii a fost o practică dificilă de împlinit cu consecvență datorită multor provocări cu care s-a confruntat biserica, însă dedicarea față de implementarea disciplinei a fost puternică la început. Totuși, așa cum remarcă Greg Wills, practica disciplinei bisericii a ajuns într-un final către declin, undeva chiar în primele secole ale bisericii. Acesta spunea:

„După al patrulea secol, sistemul mărturisirii publice, al excluderii și al rigorii penitențiale nu a mai fost folosit. Nectarius, episcop de Constantinopol din 381 până în 398, se pare că a jucat un rol important în producerea acestei schimbări. Din secolul al treilea, Constantinopol și alte biserici au adoptat practica desemnării unui prezbiter special cu însărcinarea de a administra disciplina penitențială a bisericii. Atunci când disciplina publică a unui diacon din Constantinopol, pentru imoralitate sexuală, a produs un scandal public considerabil asupra bisericii, Nectarius a abolit funcția prezbiterului penitențial, și a abandonat în mare eforturile de a administra disciplina bisericii printre credincioșii laici. În principiu, Nectarius nu a repudiat disciplina publică strictă, dar a abandonat-o în practică… Procesul disciplinei publice stricte a slăbit apoi în bisericile vorbitoare de limba latină din Occident la fel cum s-a întâmplat în bisericile vorbitoare de limba greacă, din partea răsăriteană. În locul acesteia a ajuns să se impună un sistem de mărturisire privată și de penitență individuală.”[5]

Această accentuare finală pe penitență a transformat în mare disciplina bisericii într-o chestiune privată, rezolvată între preot și credinciosul laic și, ca atare, rolul comun al disciplinei bisericii s-a disipat. Astfel, disciplina bisericii a ajuns abandonată în mare măsură, luându-i locul mărturisirea privată și faptele meritorii, care au ajuns să devină practica obișnuită în perioada de până la Reformă.

EPOCA REFORMEI (1500-1750)

Martin Luther, o figură cheie a Reformei, este cunoscut în partea timpurie a carierei sale ca unul care a experimentat greutatea sistemului penitențial și astfel a pus sub semnul întrebării mare parte a validității acestuia, în special în ce privește emiterea indulgențelor. Criticile lui față de aceste practici ca substitute ale pocăinței adevărate și ale regretului față de păcat au reprezentat un element catalizator în producerea Reformei. De asemenea, acest lucru a permis promovarea unei mai bune înțelegeri biblice și a unei aplicări a disciplinei bisericii de către Luther, ca și de către alții precum John Calvin, anabaptiștii și cei de mai târziu, precum Jonathan Edwards.

Luther a scris trei documente cheie cu privire la natura și practica disciplinei bisericii.[6] Din aceste trei documente se poate observa dedicarea lui față de disciplina eclezială. Spre deosebire de biserica catolică, Luther a susținut faptul că cheile Împărăției trebuie folosite de către biserică, nu doar de către papă. Chiar dacă a căutat să corecteze ceea ce considera că sunt erori făcute de către biserica catolică, Luther a susținut seriozitatea interdicției și a accentuat faptul că cei care se află sub disciplină sunt avertizați de judecata escatologică potențială, dacă nu se pocăiesc. Totuși, pocăința era elementul central pentru Luther, căci a văzut disciplina bisericii ca având rolul de restaurare. De asemenea, el a dorit ca această măsură a disciplinei să servească drept avertisment față de păcat în cazul celorlalți, cu speranța că ei vor persevera în credința lor.

La rândul lui, John Calvin a susținut disciplina eclezială în Geneva. În Institutele sale[7], el a susținut cele trei scopuri ale utilizării disciplinei bisericii. În primul rând, disciplina era necesară în bisericile locale așa încât onoarea înaltă a Numelui sfânt a lui Dumnezeu să nu fie blasfemiată, în special la Cina Domnului. În al doilea rând, Calvin a încurajat disciplina în biserică spre păstrarea purității și sfințeniei în poporul lui Dumnezeu. În final, Calvin a văzut disciplina ca fiind corectivă, așa încât cei care sunt disciplinați să vină la pocăință. Deși pot fi elucidate mai multe detalii cu privire la vederile lui Calvin, acestea sunt principalele scopuri ale disciplinei, așa cum a văzut-o el.

Anabaptiștii, contemporani cu Luther și Calvin, au protestat la rândul lor față de corupția bisericii romano-catolice, în special cu privire la penitență și indulgențe, dar au mers mai departe în a căuta să implementeze ceea ce credeau că sunt reforme biblice. Ei au crezut că biserica, nu statul, ar trebui să rezolve problemele disciplinei eclesiale, și au legat strâns perspectiva lor cu privire la disciplină de convingerile legate de rânduieli și de calitatea de membru regenerat în biserică. Având în vedere eclesiologia lor clară, am putea fi afirma că anabaptiștii au susținut cel mai eficient și mai consecvent disciplina în biserică și au văzut cea mai amplă aplicare a acesteia de către enoriașii lor. Balthasar Hubmaier, un anabaptist bine-cunoscut, a scris câteva lucrări cheie pe această temă.[8]

Ultima personalitate pe care să o luăm în considerare din această perioadă este Jonathan Edwards, un păstor din secolul al 18-lea din Northampton, Massachusetts. Tratând un caz particular din biserica lui, Edwards a detaliat scopurile disciplinei bisericii:

„Primul, ca biserica să fie păstrată curată și rânduielile lui Dumnezeu să nu fie pângărite. Acest scop este menționat în context, anume ca ceilalți membri să nu fie pângăriți. Este necesar ca ei să aducă astfel o mărturie împotriva păcatului. Al doilea, ca ceilalți să poată fi înfrânați de la nelegiuire. Ca ceilalți să se teamă. Al treilea, ca ei să fie are câștigați, așa încât sufletele lor să fie mântuite. După ce alte mijloace, mai blânde, au fost folosite fără succes, atunci suntem chemați a folosi mijloace severe pentru a îi aduce la convingerea de păcat, la rușine și smerenie, fiind respinși și evitați de către biserică, tratați fără respect, despărțiți de Dumnezeu, dați pe mâna Satanei, acesta fiind chiar instrumentul mustrării lor. Acesta este ultimul mijloc, alături de mustrările concomitente pe care biserica este chemată să le folosească pentru recuperarea acelor membri ai bisericii care au devenit răi într-un mod vizibil. Dacă nici acesta nu va fi eficient, tot ce se poate aștepta dar pe urma acestor oameni este distrugerea lor fără putință de a fi recuperați.”[9]

Astfel, Edwards are în vedere binele bisericii și binele celui aflat sub disciplină atunci când ia în considerare și practică excomunicarea. El observă temele purității, avertismentului și recuperării în legătură cu persoana care a fost disciplinată. Nădejdea lui Edwards în aplicarea acestei practici dificile a disciplinei bisericii era ca păcătoșii să se întoarcă de la căile lor greșite câtă vreme se află sub această judecată a bisericii și să se pocăiască, pentru ca alții să fie împiedicați să păcătuiască, și să persevereze în credința lor.

EPOCA MODERNĂ (1760-PREZENT)

Putem observa traiectoria unei dedicării puternice față de disciplină în epoca patristică, ajungându-se apoi la o vedere laxă, care o trata mai mult în termeni de penitență individuală. Reforma a adus înapoi învățătura biblică a disciplinei bisericii, în locul ei meritat. În epoca modernă timpurie, a continuat o subliniere puternică a disciplinei. Totuși, în multe denominații, pe măsură ce au făcut și-au făcut apariția convingerile iluministe, și-au făcut loc și un simțământ acut al individualismului și bunătatea inerentă umanismului, iar practica disciplinei bisericii în general a urmat o linie descendentă[10]. Declinul în practica disciplinei bisericii poate fi legat și de o atitudine laxă în percepția calității de membru al bisericii, calitate ce ar trebui rezervată doar celor regenerați. În lipsa unei dorințe și a procesului de a-i identifica astfel pe membrii bisericii, de a menține clare registrele de membri și de a păzi cu atenție rânduielile botezului și Cinei Domnului, nu ar trebui să ne surprindă că a avut loc acest declin. Chiar dacă par lipsite de interes, toate aceste lucruri se relaționează direct la calitatea de membru în biserică și la disciplină, și astfel sunt esențiale pentru sănătatea bisericii. Există excepții de la această tendință general de declin a disciplinei, dar, în comparație cu restul istoriei bisericii, ultimele două secole au marcat o descreștere semnificativă.

Totuși, această tendință de declin în practica disciplinei bisericii pare că s-a inversat semnificativ în ultimii ani. O mulțime de factori pot să fie atribuiți acestei revigorări, dar a existat o renaștere clară în învățătura cu privire la disciplina bisericii, în practica disciplinei, ca și în ce privește înțelegerea calității de membru al bisericii, rezervată celor regenerați. Trebuie observat faptul că lucrarea de la Capitol Hill Baptist Church și 9Marks a jucat un rol semnificativ în această revigorare.[11] De asemenea, au fost scrise în ultimii ani câteva lucrări foarte bune pe tema eclesiologiei, îndreptându-i pe credincioși înapoi la importanța acestei doctrine pentru viața creștină.[12] Datorită unei astfel de redescoperiri, putem fi plini de nădejde când privim către viitorul bisericii. Istoria ne învață multe lucruri, și am face bine dacă am urma modelul Noului Testament, luând în seriozitate disciplina bisericii, spre sănătatea bisericilor noastre locale și spre gloria lui Dumnezeu manifestată în mijlocul nostru.

DESPRE AUTOR:

Jeremy M. Kimble este păstor asistent în domeniul studiilor teologice la Cedarville University, Ohio, și membru al Grace Baptist Church.

NOTE BIBLIOGRAFICE:

[1] Secțiuni ale acestui articol provin Jeremy M. Kimble, 40 Questions About Church Membership and Discipline (Grand Rapids: Kregel Academic, 2017), 167-72.

[2] Tertullian, Apology, 39.4, ed. Gerald Henry Rendall și Walter Charles Alan Kerr, trans. T. R. Glover, Loeb Classical Library 250 (Cambridge: Harvard University Press, 1966), 175.

[3] vedeți, de exemplu, Augustin, “Letter 185.3.13, The Correction of the Donatists,” în Augustin, The Works of Saint Augustine: A Translation for the 21st Century , ed. John E. Rotelle, trans. Edmund Hill (Brooklyn: New City, 1990), 187; Clement din Roma, First Epistle to the Corinthians, în The Ante-Nicene Fathers, ed. Alexander Roberts și James Donaldson (Grand Rapids: Eerdmans, 1950), 1:20; Iustin Martirul, The First Apology, în ibid., 1:185.

[4] V. Gregory A. Wills, “A Historical Analysis of Church Discipline,” în Those Who Must Give an Account: A Study of Church Membership and Church Discipline, ed. John S. Hammett și Benjamin L. Merkle (Nashville: B&H Academic, 2012), 132–39.

[5] Wills, “A Historical Analysis of Church Discipline,” 140. V. și Socrates, Ecclesiastical History, 5.19, în Nicene and Post-Nicene Fathers, ed. Philip Schaff și Henry Wace, Second Series, vol. 2 (New York: Christian Publishing Company, 1886), 128; Sozomen, Ecclesiastical History, 7.16, in ibid., 386–387.

[6] Martin Luther, “A Sermon on the Ban,” în Church and Ministry I, LW 39, ed. Eric W. Gritsch (Philadelphia: Fortress, 1970), 3–22; idem, “The Keys,” în Church and Ministry II, LW 40, ed. Helmut H. Lehman (Philadelphia: Fortress, 1958), 321–77; idem, “On the Councils and the Church,” în Church and Ministry III, LW 41, ed. Eric W. Gritsch (Philadelphia: Fortress, 1966), 3–178.

[7] Pentru o vedere generală asupra detaliilor perspectivei lui Calvin privind disciplina, v. în special John Calvin, Institutes of the Christian Religion, ed. John T. McNeill, trans. Ford Lewis Battles (Philadelphia: Westminster, 1960), 4.12.1–28.

[8] v., de exemplu, Balthasar Hubmaier, “On Fraternal Admonition,” în Balthasar Hubmaier: Theologian of Anabaptism, ed. H. Wayne Pipkin și John Howard Yoder, Classics of the Radical Reformation 5 (Scottdale, PA: Herald Press, 1989), 372–85; idem, “On the Christian Ban,” în ibid., 409–25.

[9] Jonathan Edwards, “The Means and Ends of Excommunication,” în Sermons and Discourses, 1739–1742, ed. Harry S. Stout și Nathan O. Hatch, WJE 22 (New Haven: Yale University Press, 2003), 78–79.

[10] Pentru o ilustrare specifică a declinului disciplinei printre bisericile Southern Baptist, v. de exemplu Stephen M. Haines, “Southern Baptist Church Discipline, 1880–1939,” Baptist History and Heritage 20, no. 2 (1985): 14–27; Gregory A. Wills, Democratic Religion: Freedom, Authority, and Church Discipline in the Baptist South, 1785–1900 (New York: Oxford University Press, 1997).

[11] v. în special Mark Dever, 9 Marks of a Healthy Church (Wheaton: Crossway, 2004).

[12] Pot fi enumerate multe titluri, dar rețineți, de exemplu, Gregg R. Allison, Sojourners and Strangers: The Doctrine of the Church, Foundation in Evangelical Theology (Wheaton: Crossway, 2012); John S. Hammett, Biblical Foundations for Baptist Churches: A Contemporary Ecclesiology (Grand Rapids: Kregel, 2005).

ÎN DISCIPLINA BISERICII, PUNE OAMENII ÎNAINTEA PROCEDURILOR

Nate Pickowicz

În ultimii ani, numărul bisericilor care s-au dedicat exersării disciplinei biblice a bisericii pare să crească. Acesta este un lucru bun! Totuși, în procesul implementării statutelor de biserică și al revizuirii documentelor acestora, este ușor să uităm că și oamenii sunt implicați și afectați. În final, ar trebui să punem poporul lui Dumnezeu înaintea statutelor bisericilor noastre, căci altfel putem produce răni ireparabile trupului lui Hristos.

ESENȚA PROBLEMEI: RESTAURAREA ÎN DRAGOSTE

Chiar dacă sunt mai multe pasaje care tratează subiectul disciplinei corective a bisericii, cel mai important este Matei 18:11-17. Domnul Isus ne oferă un proces al confruntării păcatului având în vedere restaurarea într-un mod evlavios a celui disciplinat. Adesea privit ca „pasajul disciplinei bisericii”, Matei 18 creionează patru pași[1] către restaurarea unui frate sau a unei surori care a păcătuit. Totuși, contextul pasajului ne ajută să înțelegem mai mult decât procesul prin care ne implicăm în disciplina bisericii; vedem acolo esența din spatele tuturor lucrurilor.

Este important să ne amintim că acele cuvinte ale Domnului Isus pe tema disciplinei bisericii vin imediat după pilda oii pierdute (v. 10-14). Acesta este contextul pentru ceea ce vine apoi în versetele 15-17. În pildă, Domnul descrie un păstor care își lasă cele 99 de oi pentru a căuta oaia pierdută. Relatarea se sfârșește cu o notă deosebită, cu oaia care este recuperată, și cu păstorul care se bucură. Domnul Isus concluzionează astfel: „Tot așa, nu este voia Tatălui vostru celui din ceruri să piară unul măcar din acești micuți” (v. 14). Chiar următoarele cuvinte aduc pilda la viață în domeniul bisericii. Cei patru pași enumerați în versetele 15-17 sunt așezați în contextul pildei oii rătăcite, care acum este recuperată.

Totuși, unele biserici au eșuat să înțeleagă scopul adevărat al disciplinei bisericii. Ea nu este lăsată să fie o regulă în trei puncte, prin care să fie excomunicați membrii păcătoși, ci este un proces de o severitate progresivă, având în vedere recuperarea acestora. John MacArthur observa următoarele:

„Obiectivul disciplinei bisericii nu este să dăm oameni afară, să-i tulburăm, să fim auto-neprihăniți, să ne considerăm Dumnezeu, sau să exersăm autoritatea și puterea într-o manieră nebiblică. Scopul disciplinei bisericii este să aducem oamenii înapoi într-o relație curată cu Dumnezeu și unii cu alții, în adunare.”[2]

La aceasta se adaugă cuvintele lui Stephen Davey:

„Principalul obiectiv al disciplinei bisericii constituie restaurarea credinciosului nepocăit în stilul de viață binecuvântat și productiv al ascultării evlavioase și al intimității în relația cu Isus Hristos.”[3]

Dacă ne amintim constant de obiectivul Domnului Isus în ce privește disciplina bisericii, atunci și statutele și procedurile noastre vor reflecta acel obiectiv.

OAMENII ÎNAINTEA STATUTELOR

Odată ce o biserică se dedică ascultării de învățătura Scripturii cu privire la disciplina bisericii, îi va fi foarte ușor să privească la Matei 18 ca la un „proces obișnuit din viața acesteia”. Totuși, dacă vom căuta să Îl onorăm pe Hristos în disciplina bisericii, ar trebui să punem oamenii mai presus de aderarea seacă la un proces sau la un statut anume.

Bisericile au statute care să le ajute în activitățile lor, dar acestea nu trebuie să fie sclavele statutelor. Aceasta era problema fariseilor din Matei 23. În timp ce aceștia aderau într-un mod minuțios la regulile lor, ei neglijau într-un fel dureros chestiunile mai importante în felul în care se raportau la oameni: dreptatea, mila și credincioșia (v. 23). Și astfel, atunci când ne gândim la felul în care putem să îi punem credincioși deasupra statutelor, aș vrea să vă ofer câteva îndemnuri:

În primul rând, spuneți adevărul în dragoste.

Atunci când suntem implicați în practica disciplinei bisericii, onestitatea este critică. Nu ne permitem luxul de a fi diplomați când vine vorba de atenția care trebuie acordată păcatului în viețile celor credincioși. În fapt, minimizarea sau ignorarea acestuia nu va face decât să agraveze situația. În lipsa pocăinței, păcatul va continua să se manifeste, și în mod sigur se va răspândi. Totuși, atunci când chemăm la recunoașterea păcatului, la pocăință și la restaurarea necesară, trebuie să „spunem adevărul în dragoste” (Efeseni 4:25; cf. v. 25; Coloseni 3:9). Tactica noastră trebuie să fie onestă, dar îmbibată în har și compasiune.

În al doilea rând, fiți smeriți și blânzi.

În epistola lui Pavel către bisericile din Galatia, el oferă instrucțiuni despre cum să restaurăm un frate care a păcătuit. Iată îndemnul lui: „Fraților, chiar dacă un om ar cădea deodată în vreo greșeală, voi, care sunteți duhovnicești, să-l ridicați cu duhul blândeții” (Galateni 6:1). Cum măsurăm cine este spiritual? Cât de blânzi trebuie să fim? Pavel nu spune. Totuși, imperativul rămâne de aplicat. Noi suntem chemați să ne smerim și să lucrăm pentru a-l restaura cu blândețe pe fratele sau sora care a păcătuit. Apoi Pavel adaugă: „Purtați-vă sarcinile unii altora, și veți împlini astfel Legea lui Hristos” (v. 2). La urma urmei, atunci când credincioșii maturi spiritual se străduiesc să îi îndemne și să-i restaureze pe cei aflați în păcat, ei fac o lucrare binecuvântată. Ei împlinesc „Legea lui Hristos”, care este „legea dragostei” (cf. Ioan 15:12; Romani 13:10).

În al treilea rând, tratați-i pe alții în felul în care vreți ca ei să vă trateze.

Este ușor să privim de sus către ceilalți, care sunt prinși într-un stil de viață păcătos, fără să conștientizăm că și noi am fost eliberați din robia față de păcat (Romani 6:15-22; 1 Corinteni 6:9-11). Chiar și în domeniul disciplinei bisericii, ar trebui să îi considerăm pe ceilalți mai importanți decât pe noi înșine (Filipeni 2:3), chiar să ne punem în situația lor. Cum aș răspunde dacă aș fi tratat în felul acesta? Atunci când ne îndreptăm către ceilalți, ar trebui să-i tratăm așa cum ne dorim să fim noi înșine tratați (Matei 6:12). Țineți minte că nu este implicată aici doar mărturia și reputația bisericii, ci și sănătatea spirituală a acelui individ. Slujiți-le într-un astfel de mod încât ei să vă mulțumească la final (Proverbe 27:6).

În al patrulea rând, fiți răbdători.

Chiar dacă aderarea strictă la statutele bisericii ar putea să dicteze anumite restricții de timp, ar trebui să ne amintim că nu toți oamenii răspund și reacționează în același fel. John MacArthur spunea: „Cât timp ar trebui să continue biserica să îl încurajeze pe cel vizat să se pocăiască? Poate că până atunci când simțiți că inima acelei persoane devine din ce în ce mai împietrită, și că a refuză în mod absolut să se oprească din păcat. Duhul lui Dumnezeu trebuie să vă dea acea înțelepciune subiectivă. Cred că, în mod uzual, o perioadă mai scurtă de timp ar trebui să fie implicată, pentru că Dumnezeu vrea un răspuns”.[4] Nu toate roadele spirituale – inclusiv pocăința – cresc în același ritm. Hotărâți-vă să fiți răbdători, fără a exagera târându-vă picioarele în procesul disciplinei (1 Corinteni 13:4; Galateni 5:22; Efeseni 4:3).

„MERGEȚI LA EL CU DRAGOSTE”

Care este rezultatul la care nădăjduim atunci când punem oamenii deasupra statutelor? Ceea ce urmează este o întâmplare reală povestită de un membru al bisericii.

Într-o duminică dimineața, păstorul nostru le-a cerut membrilor să rămână după slujbă pentru a discuta o problemă. Prezbiterii s-au adunat în față și le-au spus că aveau de tratat o chestiune de disciplina bisericii. Sam, un membru vechi al bisericii, „renunțase la căsnicia lui”.

Prezbiterii au citit Matei 18 și au descris pașii pe care îi parcurseseră pentru a încerca să-l convingă pe Sam să se pocăiască și să se întoarcă la soția lui. Ei au explicat cum se întâlniseră cu Sam în privat, unul câte unul, de nenumărate ori, sfătuindu-l prin intermediul Scripturii, dar fără vreun rezultat. Ei ne-au spus că îl avertizaseră pe Sam de faptul că infidelitatea lui avea să fie adusă înaintea bisericii și că el devenise în acest moment mânios și amenințase cu un proces la adresa bisericii.

Pe măsură ce prezbiterii ni s-au adresat tuturor, am fost sfătuiți să nu bârfim despre această chestiune, și să „mergem la el cu dragoste”. Prezbiterii au subliniat faptul că preocuparea noastră era pocăința și restaurarea lui.

Congregația a fost șocată. Totuși, am întrebat ce putem face pentru a o ajuta pe soția lui Sam și ce ar fi trebuit să facem dacă ne-am fi întâlnit cu Sam. În ceea ce-l privește pe Sam, ni s-a spus să-l iubim, să ne rugăm pentru el și să-l chemăm la pocăință spre binele sufletului său. În ceea ce o privește soția lui Sam, cei care erau mai apropiați de ea au primit sfatul de a o mângâia. Dincolo de toate acestea, tuturor ni s-a cerut să ne rugăm pentru ea. Au fost puține lucruri de spus după ce biserica s-a dispersat, căci tristețea și, din partea noastră, uimirea ne-a cuprins cu privire la cât de bine a fost gestionată situația. Era clar că prezbiterii erau uniți și că făcuseră tot ce au putut, și urmaseră modelul Scripturii.

Au trecut mai multe luni. Soția lui Sam a continuat să vină la biserică. Noi toți ne-am rugat. Apoi într-o duminică, la sfârșitul slujbei, ni s-a cerut din nou să rămânem. Prezbiterii s-au adunat în față, iar Sam a ieșit și s-a alăturat lor. Ei au explicat că Sam s-a pocăit, s-a împăcat cu soția lui și a fost restaurat în congregație. Sam a făcut pasul înainte și și-a manifestat întristarea pentru că păcătuise împotriva lui Dumnezeu și împotriva soției sale. Și-a cerut iertare din partea noastră și ne-a mulțumit pentru rugăciuni și pentru dragoste. Biserica a erupt în aplauze și lacrimi de bucurie. O oaie care fusese rătăcită a fost găsită și adusă înapoi în turmă.

Chiar dacă Sam nu s-a putut întoarce imediat la slujirea anterioară, prezbiterii au continuat să-l sfătuiască pe el și pe soția lui. N-a existat bârfă, nu a fost nevoie să intrăm în detalii, ci doar ne-am bucurat. Au trecut 10 ani de la acea duminică, și astăzi Sam și soția lui sunt căsătoriți și fericiți, continuând să participe la aceeași biserică.

DESPRE AUTOR:

Nate Pickowicz este păstorul Harvest Bible Church din Gilmanton Iron Works, New Hampshire. El este și autorul cărților Reviving New England: The Key to Revitalizing Post-Christian America și Why We're Protestants: An Introduction to the Five Solas of the Reformation. Nate slujește și ca redactor șef la American Puritan Series. El și soția lui, Jessica, au doi copii.

NOTE BIBLIOGRAFICE

[1] În utila lui carte, Handbook of Church Discipline, Jay E. Adams notează că sunt 5 pași ai disciplinei bisericii, primul fiind „auto-disciplina.” (Grand Rapids: Zondervan, 1974), 27-30.

[2] John MacArthur, The Master’s Plan for the Church (Chicago: Moody, 2008), 267.

[3] Stephen Davey, In Pursuit of Prodigals: A Primer on Church Discipline and Reconciliation (The Woodlands, TX: Kress, 2010), 12.

[4] MacArthur, The Master’s Plan for the Church, 274.

22 DE GREȘELI PE CARE PĂSTORII LE FAC ATUNCI CÂND PRACTICĂ DISCIPLINA BISERICII

Jonathan Leeman

Păstorii fac uneori următoarele greșeli cu privire la disciplina bisericii:

1) Eșuează să explice congregațiilor lor ce presupune disciplina bisericii și cum trebuie practicată.

2) Nu practică membralitatea atentă, ceea ce include (1) învățarea oamenilor cu privire la ce presupune calitatea de membru înainte ca ei să se alăture bisericii; (2) încurajarea celor ce doar participă la serviciile bisericii să se alăture ca membri; (3) intervievarea atentă a oricărei persoane care dorește să devină membru; (4) supravegherea regulată a întregii turme, la nivel individual; (5) și păstrarea și actualizarea unui registru de membri care să reflecte cu acuratețe cine este prezent la adunările săptămânale.

3) Nu își învață congregațiile cu privire la convertirea biblică, și în special cu privire la nevoia pocăinței.

4) Ratează să îi învețe pe membrii noi, imediat ce sunt primiți în biserică, legat de posibilitatea disciplinării viitoare și asupra faptului că demisia pentru a evita disciplina nu este acceptabilă.

5) Nu se asigură că documentele publice ale bisericii (statutul, constituția, actele de înființare etc.) tratează procedurile privitoare la disciplina bisericii, expunând astfel biserica unor riscuri legale.

6) Nu urmează pașii din Matei 18 sau 1 Corinteni 5, depinzând astfel de circumstanțe. De exemplu, într-o situație potrivită cu pasajul din Matei 18, ei ratează să înceapă procesul prin confruntarea privată a păcatului.

7) Judecă greșit cât de repede să treacă la disciplina formală, fie prin a se pripi, fie prin a face procesul prea lent.

8) Nu predică adecvat și nu explică congregației de ce un act anume de disciplină este necesar.

9) Transmit adunării prea multe detalii legate de un anume păcat față de care recomandă disciplina, punând membrii acelor familii în situații umilitoare și făcând ca oile mai slabe să se poticnească.

10) Tratează procesul disciplinei bisericii în întregime ca pe un proces legal, neluând în considerare aproape deloc păstorirea inimilor nepocăite, la nivel individual.

11) Acordă prea puțină atenție diferențelor între felurile de păcătoși și modului în care acest lucru poate dicta cât de mult timp poate o biserică să tolereze un mod păcătos de a trăi înainte de a trece la următoarele etape ale disciplinei (vezi 1 Tesaloniceni 5:14).

12) Uită că și ei trăiesc prin îndurarea Evangheliei și, astfel, tratează disciplina de pe postura unor oameni auto-neprihăniți. Din această greșeală izvorăsc altele, cum ar fi un ton excesiv de sever sau o atitudine distantă și rece față de ceilalți credincioși.

13) Eșuează să îl iubească cu adevărat pe păcătos... prin a uita să Îl implore pe Domnul pentru pocăința acelei persoane.

14) Cer prea mult de la o trestie frântă. Cu alte cuvinte, cerințele lor pentru pocăința acelor persoane sunt mult prea mari pentru cineva care a fost prins adânc în ghearele păcatului.

15) Nu își instruiesc adecvat congregația cu privire la felul cum să interacționeze cu păcătosul nepocăit, cum ar fi cele legate de cum să relaționeze cu acea persoană în situațiile din societate sau cum să stimuleze pocăința în respectivul păcătos.

16) Nu invită persoana disciplinată să continue să participe la serviciile bisericii, așa încât aceasta să poată auzi în continuare Cuvântul lui Dumnezeu (presupunând că la mijloc nu este niciun risc cu privire la vreo activitate infracțională). De asemenea, ei eșuează să informeze biserica asupra faptului că toți trebuie să spere că persoana disciplinată va continua să vină la biserică.

17) Pun responsabilitatea pentru conducerea procesului de disciplină pe umerii unui singur om, de regulă păstorul senior, ispitind astfel diverse persoane din biserică să îl acuze pe acesta de faptul că ar avea războaie personale.

18) Nu îi implică suficient pe prezbiteri în viața adunării, așa încât aceștia nu sunt în cunoștință de cauză cu privire la starea turmei. Acest eșec al disciplinei formative va slăbi în mod inevitabil abilitatea bisericii de a se achita și de cea colectivă.

19) Nu predică săptămânal Cuvântul lui Dumnezeu.

20) Permit congregației să trateze un caz de disciplină dintr-un spirit greșit de pedepsire, în loc ca acel caz să fie tratat cu dorința iubitoare de a-l avertiza pe păcătosul nepocăit cu privire la pedeapsa finală care va veni din partea lui Dumnezeu.

21) Trec la disciplină pentru lucruri pentru care nu au bază biblică (ex. jocul de cărți, dansul etc.).

22) Trec la disciplină pentru orice alt motiv decât spre binele acelei persoane, spre binele bisericii, spre binele comunității respective și spre gloria lui Hristos.

DESPRE AUTOR:

Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks, și unul dintre prezbiterii de la Cheverly Baptist Church din Cheverly, Maryland. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

DISCIPLINA BISERICII ÎNCEPE CU TINE

Withney Woollard

Ce îți vine în minte când te gândești la disciplina bisericii? Dacă ești ca mine, te gândești imediat la cazuri celebre, care necesită măsuri categorice din partea liderilor bisericii. Te gândești la „păcate grosolane” și la felul în care trebuie folosit „arsenalul greu de luptă”, precum liderii bisericii, sau prezbiterii ori păstorii.

Disciplina bisericii poate implica întreaga biserică și pe liderii ei. Dar, de fapt, disciplina bisericii începe și, prin harul lui Dumnezeu, se termină cu fiecare dintre noi. „Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur” (Matei 18:15).

În dragoste, tu confrunți păcatul cu speranța de a crește împreună în sfințenie. Și faci acest lucru în mod repetat în decursul relațiilor obișnuite de ucenicizare, foarte asemănător unei mișcări care țintește dezvoltarea. Clar și simplu, nu-i așa?

Da și nu. Pare simplu, dar percepția e că disciplina îți dă fiori! Eu mă lupt cu teama atunci când aș dori să confrunt pe cineva. Îmi pun propria persoană sub semnul întrebării și mă concentrez prea mult pe mine: Cine sunt eu să îi judec? Sau ce se va întâmpla dacă mă vor respinge? În fapt, aș face aproape orice pentru a scăpa de o conversație neplăcută și deranjantă.

Dar învățătura Domnului Isus este clară – disciplina bisericii începe cu tine. Așadar, trebuie să o luăm în serios și să ne străduim să ne îndreptăm către cultivarea unei atmosfere în cadrul căreia disciplina să fie o parte sănătoasă a procesului de ucenicizare.

L-am auzit odată pe un prezbiter spunând că trebuie să punem „disciplina” înapoi în ucenicizare. Amin! Atenția disciplinei trebuie să fie întotdeauna îndreptată către creșterea noastră, ca ucenici ai lui Isus. Atunci când dăm greutate corectă ucenicizării, disciplina va deveni mai puțin o sperietoare și va fi mult mai naturală. Acestea fiind spuse, există cinci lucruri pe care eu le-am învățat în relațiile mele de ucenicizare, care se aplică în mare atât bărbaților cât și femeilor.

1. CONSTRUIEȘTE RELAȚII SĂNĂTOASE

Ai nevoie să construiești relații reale cu ceilalți credincioși din biserica locală, suficient de apropiate așa încât să dai din când în când peste păcatul altora. Nu trebuie să fie toți membrii cei mai buni prieteni ai tăi sau să devii dintr-o dată un extrovertit. Dar ar trebui ca relațiile să fii atât de apropiate încât să ne cunoaștem unii altora poveștile de viață, familiile și viețile, în general. Să petrecem timp împreună, să luăm mesele împreună și să pătrundem în bucuriile și întristările reciproce. Să facem ca toate lucrurile vieții să fie aranjate așa încât relațiile să aibă sens, lucru care include lupta cot la cot împotriva păcatului. În acest context, o mustrare blândă venită de la un prieten sau spusă unui prieten nu va fi asemenea unui cutremur de pământ. Aceasta este un lucru normal. Dar totul începe cu dezvoltarea unei relații reale cel puțin cu o persoană din biserica ta.

2. STABILEȘTE TONUL

Stabiliți tonul răscumpărării pentru întreaga relație. Vorbiți mult despre Domnul Isus! Meditați împreună la harul Lui, citiți Biblia împreună, vorbiți despre felul în care Duhul Sfânt lucrează în viețile voastre. Alegeți să fiți transparenți și vulnerabili, mărturisindu-vă în mod regulat păcatele și ispitele. Cereți disciplina din partea celor care vă sunt apropiați. Faceți ca ei să cunoască faptul că dorința voastră principală este să deveniți mai asemănători lui Isus și că aveți nevoie de ajutorul lor pentru asta. Eu și soțul meu am stabilit acest ton al căsătoriei noastre în urmă cu 10 ani. Ne-am dedicat unul altuia în sfințire mai presus de orice, ceea ce înseamnă că ne ucenicizăm reciproc în mod obișnuit. Săptămâna trecută l-am întrebat pe Neal de prioritățile lui, pentru că nu l-am văzut implicat atât de mult în Cuvânt. Ieri, el m-a luat în oraș la o plimbare, pentru a mă scoate dintr-o stare de care nu aveam nevoie. Iubim noi întotdeauna în felul acesta? În niciun caz! Dar Îl iubim pe Domnul Isus mai mult decât Îl iubeam în urmă cu 10 ani? Cu siguranță. Acesta este darul disciplinei.

3. FACEȚI DEPOZITE FRECVENTE

Aceasta este o relație unu la unu. Odată cu fiecare retragere, faceți încă zece depozite dătătoare de viață. Căutați dovezile harului și ale creșterii spirituale în viețile celorlalți și apoi ieșiți din zona proprie de confort pentru a le împărtăși aceste lucruri. Ai observat cum prietenul tău a devenit mai blând cu copiii lui? Sau cum o tânără mamă se luptă pentru a avea propriul ei timp în Cuvânt? Dacă da, spune-le acest lucru! Construiește un capital de relații prin a oferi încurajare consecventă, așa încât, când vine timpul să faci o „retragere” în sensul disciplinei, contul acela să nu rămână gol. Eu sunt mai înclinată să primesc învățătură de la o persoană pe care o cunosc și despre care știu că se află de partea mea și mă iubește necondiționat. Atunci când acea persoană îmi spune: „Whitney, în ultima vreme ai fost prea critică”, sunt toată numai urechi. Depozitele frecvente le transmit acelor persoane faptul că le iubești și că îți pasă de ele.

4. PUNE ÎNTREBĂRI BUNE (ȘI ASCULTĂ!)

O întrebare bună merge mai departe decât zece acuzații. Întrebările te ajută să înțelegi mai bine situația și dezarmează mecanismul de apărare al celeilalte persoane, făcând ca, astfel, conversația să fie mai aducătoare de roadă. Este mai bine să te apropii de o soră și să-i spui: „Te-am observat în ultima vreme vorbind despre cutare. De ce nu te-ai dus să-i spui ce ai pe inimă?”, în loc să te așezi lângă ea și să spui: „Ești o bârfitoare îngrozitoare, și te-am prins de zece ori făcând acest lucru”. Prin faptul că ai pus o întrebare, nu doar că ai scos la lumină păcatul bârfei, ci ai și extras motive pentru care ea ar putea fi înclinată către bârfă, precum lipsa sentimentului siguranței sau frica de oameni, lucruri care au nevoie și ele să fie tratate în contextul ucenicizării în dragoste. Este ca și cum ai cumpăra două lucruri la același preț. Pe de o parte confrunți, iar pe de altă parte cauți să înțelegi unde se află acea persoană și care este nevoia ei din această perioadă a vieții. A conduce lucrurile într-o anumită direcție prin intermediul întrebărilor și nu prin a formula judecăți predeterminate face loc complexității vieții și scoaterii la lumină a diverselor aspecte ale unei situații.

5. ALEGE-ȚI BĂTĂLIILE PE CARE VREI SĂ LE DUCI

Noi dorim să exersăm disciplina în mod regulat, dar haideți să nu devenim o comunitate constant plecată la vânătoare de păcate. Am fost cândva parte dintr-o biserică unde se practica sportul acesta, și pot să spun că situația îți frângea inima, ca să nu mai zic că era cu totul urâtă! Mă simțeam de parcă trebuia să fabric păcatul, doar ca să mă potrivesc în acel peisaj. Dar nu aceasta este esența pasajului din Matei 18. Ucenicia adevărată se cunoaște atunci când știi să confrunți un păcat și când știi să îl acoperi. Petru ne amintește că, mai presus de orice, noi suntem chemați să ne iubim reciproc într-un mod fierbinte, „căci dragostea acopere o sumedenie de păcate” (1 Petru 4:8). În anumite momente poți vedea un păcat, și tot ceea ce va trebui să faci va fi să păstrezi tăcerea, să-ți ții cuvintele pentru o altă situație. Asta nu înseamnă că ascundem păcatul sub preș, căci el este întotdeauna serios și trebuie tratat cu seriozitate, ci înseamnă că îl acoperim pentru a proteja și iubi acea persoană. Dacă scoți la lumină orice păcat pe care îl vezi, acest lucru va crea o cultură a anxietății, iar oamenii vor fi zdrobiți sub povara ochilor tăi care scrutează orice mișcare a lor. Așadar, alege-ți bătăliile pe care să le duci, cu multă rugăciune și prin înțelepciunea dată de Duhul Sfânt.

Atunci când încorporezi în viața ta aceste lucruri, ele te vor însoți pe termen lung în construirea unei culturi în care disciplina este o piesă naturală a ucenicizării. Totuși, pentru că este un subiect atât de sensibil, n-aș simți că aș fi făcut totul dacă n-aș mai trata încă un aspect.

6. CERCETEAZĂ-TE ÎNAINTE SĂ ÎȚI ZDROBEȘTI PROPRIA PERSOANĂ (ȘI RELAȚIILE PE CARE LE AI CU CEILALȚI!)

Acum, că tot am deschis această rană, aș vrea să spun că sunt lucruri care încă își fac efectul în viața mea, lucruri din trecut. Am crescut cu muzica hip-hop, rap și R&B, iar stilul funk încă mă vizitează. Așadar, pe când mă gândesc la gândurile de încheiere privitoare la disciplina bisericii, nu pot să nu îmi amintesc de cuvintele lui Ice Cube, „Verifică-te pe tine înainte să te distrugi singur”. Există ceva înțelepciune în aceste cuvinte. Atunci când ne lăsăm la mâna șiretlicurilor noastre, noi, oamenii, avem un fel special de a distruge un lucru bun.

Și disciplina bisericii nu face excepție de la această regulă. Ea poate să devină un lucru foarte rău, dacă nu suntem atenți. Iată de ce trebuie să punem la locul ei cercetarea personală, așa încât să nu ajungem să facem mai mult rău când vrem să ucenicizăm pe cineva. Nimeni nu va fi în stare să practice disciplina într-un mod perfect, dar noi toți putem să facem acest lucru cu smerenie, cercetându-ne pe noi înșine pentru a ne asigura că iubim, slujim și protejăm persoana sau persoanele implicate:

1. Cercetează-ți viața.

Nu vei fi un om fără păcat în clipa în care vei confrunta păcatul dintr-o altă persoană, dar nu ignora bârna din propriul ochi. Întreabă-te cu sinceritate: „Există oare vreun păcat ascuns sau vreun obicei păcătos în viața mea pe care trebuie să îl mărturisesc?” Ai putea avea nevoie să începi confruntarea prin a-ți mărturisi păcatul propriu înainte de a trata păcatul din viața altuia.

2. Cercetează-ți inima.

Disciplina este motivată de dragostea autentică față de acea persoană. Dacă te preocupă mai mult să „câștigi” conversația sau să-ți dovedești argumentele, atunci nu ai în vedere cel mai bun interes. Într-o confruntare după voia lui Dumnezeu nu este loc de vendete personale sau de răzbunări. Dacă nu poți mustra pe cineva în dragoste, atunci lasă pe altcineva care poate să facă această slujire.

3. Ține-ți emoțiile în control.

Dacă te înfierbânți când te jignește cineva, aș sugera să aștepți până te calmezi înainte de a confrunta. Nu trebuie să fii un om lipsit de emoții, dar ceea ce este nevoie este să îți ții emoțiile în stăpânire. Adesea, când noi îndreptăm cu degetul către păcatul altuia fiind plini de mânie și frustrare, sfârșim prin a păcătui. Mai bine să aștepți și să te calmezi decât să spui ceva ce îți va fi greu să retragi.

4. Stăpânește-ți cuvintele.

Cuvintele contează. Câteva cuvinte spuse nepăsător, deși cu intenții bune, pot dăuna foarte mult. Cuvintele tale trebuie să fie clare și ferme, dar în același timp blânde și să țintească restaurarea celuilalt. Dacă este nevoie să îți cioplești un pic cuvintele, fă asta înainte de confruntare, asigurându-te că nu ești prea aspru sau prea banal, dar fă acest lucru cu orice preț!

5. Verifică-ți obiectivele.

Obiectivul disciplinei este întotdeauna pocăința, restaurarea și reconcilierea, dacă este necesar. Asemenea lui Isus, care Și-a dat viața așa încât tu să fii împăcat cu Tatăl, ceea ce ar trebui să cauți este binele celuilalt, chiar dacă acest lucru este obținut pe cheltuiala proprie. Întreabă-te întotdeauna acest lucru: „De ce fac asta?” Dacă ceea ce faci urmărește orice altceva, dar nu pocăința și restaurarea celui confruntat, atunci așteaptă și roagă-te până când scopurile tale sunt corectate.

Având toate aceste lucruri în minte, te îndemn să ai curaj în practicarea disciplinei bisericii, pentru că este un mijloc vital al harului. O biserică iubitoare va fi o biserică ce va practica disciplina. Iar povara acele discipline este așezată în principal pe umerii „creștinilor obișnuiți”, care alcătuiesc comunitatea ucenicizării. Îmi doresc să ne iubim unul pe altul suficient de mult pentru a confrunta păcatul și pentru a ne chema reciproc la pocăință, așa încât împreună să ne asemănăm tot mai mult cu Domnul Isus.

DESPRE AUTOR:

Withney Woollard deține un M.A. la Western Seminary, unde se și pregătește în prezent în domeniul teologic. Ea este vorbitor și autor pentru Gospel Centered Discipleship și aplicația YouVersion Bible. De asemenea, Withney a făcut parte dintr-o echipă de învățătură în lucrarea cu femeile din biserica locală. Împreună cu soțul ei, Neal, locuiesc în Portland, Oregon, unde sunt membri la Hinson Baptist Church.

MOTIVE BUNE ȘI MOTIVE RELE PENTRU A NU PRACTICA DISCIPLINA BISERICII

Brad Wheeler

Bisericile nu ajung foarte adesea să țină prima pagină a ziarelor. Totuși, în memoria recentă, câteva congregații importante au ajuns subiectul controverselor relatate de The Washington Post, Slate și The New York Times. În fiecare caz, la mijloc a fost un caz de disciplină a bisericii care a fost gestionat greșit.

Astfel de relatări ar trebui să ne întristeze. Ele sunt tragice. Tragice pentru felul în care îi reflectă pe păstorii care abuzează turmele și astfel Îl reprezintă greșit pe Hristos, dar tragice și pentru felul în care acestea descurajează alte biserici să practice ceea ce Domnul Isus (cf. Matei 18:15-18) și Pavel (1 Corinteni 5) au poruncit cu atâtă claritate.

Având aceste lucruri în minte, care ar fi unele dintre scuzele bune sau rele de a nu practica disciplina bisericii?

Haideți să începem cu cele bune.

1. CONCEPȚIILE GREȘITE ABUNDĂ.

Datorită fie lipsei practicii sau a exemplelor greșite, disciplina bisericii este adesea înțeleasă greșit. Unii o văd ca o formă de „rușinare” sau „ponegrire” publică. Alții o văd ca un fel de joc de putere al liderilor, prin care reduc la tăcere opoziția din adunarea locală. De aceea, înainte ca vreo biserică să practice disciplina bisericii, învățătura deliberată și detaliată pe această temă este un imperativ. Dacă adunarea este confuză, dacă ea vede disciplina bisericii ca fiind retributivă și nu restauratoare, dacă totul are de-a face cu legalismul prin comparație cu dragostea – atunci continuați să predicați. Este mai bine să riscați să așteptați prea mult timp pentru a începe să practicați disciplina, decât să vă năpustiți prea devreme și să cauzați răni ireparabile.

2. DOCUMENTELE STATUTARE NU TRATEAZĂ DISCIPLINA.

Documentele statutare clare sunt vitale atât în practica bisericii cât și într-un tribunal. Dacă statutul și legământul bisericii tale nu spun ce este disciplina bisericii și cum trebuie aplicată, atunci ceea ce faci este să inviți confuzia și criticile să-și facă loc. Bisericile nu pot să ceară anumite standarde din partea membrilor lor fără să precizeze care sunt acele standarde.

3. CALITATEA DE MEMBRU ESTE INCORECT DEFINITĂ.

Bisericile nu le pot exclude din trup pe acele persoane care nu se alătură mai întâi trupului local. Astfel, membralitatea într-o biserică trebuie să fie clară, iar disciplina trebuie aplicată doar asupra acelora care „își zic frate” (1 Corinteni 5:11). Bisericile nu îi disciplinează pe cei pe care biserica nu i-a confirmat ca fiind credincioși. Aceștia pot să se considere credincioși, și chiar pot fi dintre cei care participă cu credincioșie la servicii. Dar, dacă biserica locală nu le-a confirmat acea pretenție prin admiterea în calitate de membri, în fapt nu-i puteți disciplina. Iată de ce responsabilitățile și îndatoririle dintre lideri și trup trebuie să fie clar comunicate în cadrul lecțiilor cu noii membri.

4. PĂCATUL ÎN DISCUȚIE NU ESTE DEMONSTRABIL, SERIOS ȘI FĂRĂ POCĂINȚĂ.

Un membru poate avea o problemă cu gelozia, invidia sau mândria. Acestea pot fi gânduri care să tot revină în viața lor. Unora le poate lipsi credința sau perseverența în rugăciune. Chiar dacă acestea sunt păcate, și pot fi păcate serioase în funcție de gradul la care se manifestă, ele nu sunt la fel de clare și de demonstrabile pe cât sunt beția sau divorțul.

Câtă mândrie trebuie să existe pentru a trece dincolo de limita acceptabilă? Acestea nu sunt aspecte pe care disciplina, ca un instrument sec, să le poată adresa cel mai bine. Întrucât disciplina bisericii constă în retragerea din partea bisericii a confirmării pretenției de credință a cuiva, păcatul trebuie să fie evident și clar, el trebuie să fie grav și, cel mai important, trebuie ca persoana care l-a săvârșit să nu manifeste pocăință față de acel păcat.

5. EXISTĂ O ISTORIE A STĂPÂNIRII AUTORITARE ȘI A ABUZULUI.

Dacă o biserică a suferit atunci când a fost condusă de niște lideri autoritari care au stăpânit peste oi în loc să le iubească, atunci ar putea fi înțelept să amânăm disciplina bisericii pentru o perioadă. Dacă liderii anteriori au abuzat de oi – în loc să le învețe cu răbdare, să le păzească și să aibă grijă de ele – atunci disciplina bisericii foarte probabil nu va fi înțeleasă, ceea ce ne conduce înapoi la primul motiv din listă. Este mai bine să acorzi timp pentru ca practica disciplinei să se reconstruiască, și ca liderii să câștige încrederea turmei, decât să procedați imediat la aplicarea ei și, posibil, să aduceți răni suplimentare trupului bisericii.

6. PĂSTORUL ESTE SINGURUL LIDER, SAU ACȚIONEAZĂ FĂRĂ SUSȚINEREA ECHIPEI DE LIDERI.

Dacă doar păstorul este cel care aduce acuzația în fața congregației, sau o aduce fără susținerea liderilor din echipa lui, acest act ar putea fi mai degrabă o vendetă personală împotriva unui individ anume. Este mai bine să existe o pluralitate de prezbiteri uniți și care acționează împreună înainte de a aduce o persoană înaintea trupului bisericii.

În final, biserica trebuie să conștientizeze că, chiar dacă un păstor sau un grup de lideri pot aduce un caz de disciplină înaintea bisericii, autoritatea finală de a acționa într-un astfel de caz ține doar de adunarea generală a membrilor bisericii. Doar bisericile sunt cele care pot exclude membri, nu păstorii (Matei 18:17, 1 Corinteni 5:2, 4, 13).

7. PRIMUL CAZ DE DISCIPLINĂ ESTE NECLAR SAU PRODUCE CERTURI ȘI CONTROVERSE.

Dacă biserica nu este obișnuită să trateze disciplina împreună, atunci dacă primul caz este unul foarte tensionat și predispus la „păreri îndoielnice”, acest lucru nu va fi de ajutor. Este mai bine să începeți cu circumstanțe sau cazuri care sunt bazate pe realități clare, indiscutabile, și astfel riscurile de a afecta unitatea trupului vor fi minime.

Astfel, iată că există șapte motive bune pentru a nu practica disciplina bisericii. Acum haideți să vedem cele șapte motive rele. Ați auzit de vreunul dintre acestea până acum, sau poate că le-ați folosit?

1. CONGREGAȚIA NU VA SUSȚINE NICIODATĂ AȘA CEVA.

Disciplina bisericii poate să pară un act făcut cu răceală. Ea poate să stârnească în noi frica păcătoasă de oameni. Putem să o simțim ca și cum congregațiile noastre nu vor ajunge vreodată să o susțină. Poate că acești oameni „nu au practicat niciodată disciplina în felul acesta”.

Dar noi nu suntem călăuziți de tradiție, ci de revelația divină. Noi nu avem permisiunea de a edita poruncile Domnului Isus. Nu ține de noi să decidem care părți ale Bibliei trebuie împlinite de congregația noastră, și care sunt părțile pe care să le ignorăm. Așadar, noi avem încredere în puterea Duhului Sfânt de a conforma voința noastră față de Cuvântul Lui. Între timp, noi predicăm, învățăm, îi corectăm pe cei împotrivitori cu blândețe, așa încât Dumnezeu să-i conducă la cunoștința adevărului (2 Timotei 2:25).

2. DISCIPLINAREA NU ESTE UN ACT AL DRAGOSTEI.

Disciplina poate fi practicată în modalități lipsite de dragoste, dar Epistola către Evrei ne reamintește de faptul că disciplina este, în realitate, un semn al dragostei lui Dumnezeu (Evrei 12). Uneori ea poate fi dificilă, deranjantă și chiar dureroasă. Dar a eșua să disciplinăm înseamnă să mințim despre Dumnezeu. Eșecul de a disciplina poate să pară un act smerit și blând dar, în realitate, este expresia mândriei, căci sugerează faptul că noi știm mai bine cum să acționăm decât știe și ne învață Dumnezeu. Și nu doar asta, ci eșuăm să iubim cu adevărat, pentru că îi abandonăm pe pretinșii credincioși pe un vapor care se scufundă, fără a-i avertiza de eroarea lor și fără a-i îndrepta către calea de scăpare.

3. CE TREABĂ AVEM NOI CU PĂCATELE ALTORA?

Dacă prin această expresie ne referim la păcatele celor din afara trupului bisericii, acest lucru este adevărat: Dumnezeu îi judecă pe cei din afară (cf. 1 Corinteni 5:12). Dar, în ceea ce îi privește pe cei ce se află în interiorul bisericii, Dumnezeu spune că noi suntem chemați să-i judecăm (5:11-13). În 1 Corinteni 5, Pavel critică biserica pentru că ea părea să aprobe ceea ce până și păgânii considerau că este de condamnat.

Exprimat în termeni simpli, creștinismul nu concepe ideea de religie „personală”. Așa cum arată Hristos, problema ta așa-zis „personală” este problema bisericii. Întreaga biserică este expusă pericolelor datorită indiferenței congregației față de păcatele omului. De ce? Pentru că păcatul de care nu se ocupă nimeni poate deveni în final păcatul care se infiltrează în toți.

4. DAR DISCIPLINA VA ÎNCURAJA LEGALISMUL ȘI VA DESCURAJA TRANSPARENȚA.

Acesta este un risc doar dacă disciplina este înțeleasă ca aplicându-se oricărui păcat, și nu doar celor demonstrabile, serioase și față de care nu există pocăință. Este un risc doar dacă credincioșii n-au încredere în lideri, și dacă disciplina este percepută ca și cum ar fi o vânătoare de vrăjitoare. Este un risc doar dacă Evanghelia are de-a face mai mult cu performanțele mele, decât să aibă de-a face cu perfecțiunea fără păcat a lui Hristos. În esență, noi nu combatem legalismul prin ignorarea disciplinei, ci prin învățătura cu privire la convertirea adevărată.

5. PUTEM PIERDE OAMENI DACĂ APLICĂM DISCIPLINA.

Este posibil ca acei care vor să-L urmeze pe Domnul Isus în termenii lor, nu în termenii Lui, să fie dintre cei cărora să nu le placă disciplina bisericii. Pot exista chiar unii care să plece din biserica voastră, ca rezultat al disciplinei. Deși puțini păstori se bucură de faptul că adunările lor se micșorează numeric, când acest lucru are loc, putem să avem curaj, pentru că știm că, în final, vom fi judecați pentru credincioșia noastră față de Cuvântul lui Dumnezeu și nu față de mărimea adunărilor noastre la închinare.

6. PERSOANA ÎN CAUZĂ ESTE PREA PUTERNICĂ, PREA INFLUENTĂ SAU PREA APROPIATĂ DE CEI CARE SUNT PUTERNICI ȘI INFLUENȚI ÎN BISERICĂ.

„Nu mușca mâna care te hrănește” nu este o ispită nouă. În fapt, este exact boala care afecta Corintul. În capitolele 1-4, Pavel mustră biserica pentru faptul că practica favoritismele (cf. 1 Corinteni 4:6). Se pare că ei se lăudau cu acest om dintre ei (5:6) și, în aroganța lor (5:2), aleseseră să ignore acțiunile păcătoase ale acestui om important în loc să piardă favoarea lui (și probabil și portofelul lui!). Vom ignora păcatele unora dacă ne vom teme de puterea și poziția membrilor congregației noastre mai mult decât de comoara purității bisericii lui Hristos.

7. PUTEM DEVENI NEPOPULARI ÎN COMUNITATE.

Atunci când practicăm disciplina bisericii, vom deveni nepopulari în comunitatea seculară în care ne aflăm, și poate chiar în comunitatea bisericilor din zonă. Dar creștinii riscă în mod regulat să fie nepopulari, dacă vor să fie credincioși. Este suficient să privim la Domnul Isus, ca să căpătăm un exemplu în acest sens. La urma urmei, vom fi nevoiți să dăm socoteală înaintea Lui, nu înaintea sondajelor de opinie din comunitatea noastră sau înaintea altor biserici.

Ca lideri, noi toți facem greșeli. Vom fi criticați adesea și înțeleși greșit. Dar dacă rămânem smeriți și răbdători, grijulii și dedicați rugăciunii, atunci păstorirea noastră va imita tot mai mult modelul marelui Păstor.

DESPRE AUTOR:

Brad Wheeler este păstor la University Baptist Church în Fayetteville, Arkansas.

DE CE AR TREBUI CA BISERICILE SĂ ÎI EXCOMUNICE PE MEMBRII VECHI, CARE NU MAI PARTICIPĂ LA VIAȚA ACESTORA

Alex Duke

Cu câțiva ani în urmă, am auzit de o biserică ce a devenit preocupată de calitatea de membru în adunarea locală. După ani de atitudine nepăsătoare, numărul celor ce făceau parte din biserică devenise dificil de înțeles și chiar nesincer de mare. Registrul lor „oficial” de membri avea mai mult decât dublul numărului mediu al celor care participau la biserică, și îi includea, fără îndoială, pe cei care muriseră, pe cei care abandonaseră credința și pe cei bine intenționați, dar pe care nu-i vedeai niciodată la adunare.

Această discrepanță duce identitatea bisericii în obscuritate.

Așadar, ei au venit cu această idee: haideți să ștergem complet registrul de membri și, de-a lungul timpului, să îi lăsăm pe cei care participă încă să-și înnoiască dedicarea și să se re-alăture bisericii.

Această abordare, credeau ei, va ucide doi uriași cu o singură piatră netedă: în primul rând, va oferi bisericii abilitatea de a ajunge la toate persoanele de pe listă și, cu nădejde, să îi reanime pe unii dintre cei care doreau să se adune cu Dumnezeu și cu poporul Lui. În al doilea rând, aveau în final să identifice sufletele pe care erau chemați să le vegheze, acele persoane pentru care într-o zi aveau să dea socoteală.

Așadar, pe parcursul a câteva luni, ei i-au căutat pe toți membrii din registru și le-au spus de o dată viitoare când toți cei care doreau, puteau să-și rededice propriile persoane față de biserică, în ce privește supravegherea spirituală. Pentru mulți, aceasta a fost o acțiune care părea de la început un eșec și la care n-aveau de gând să ia aminte, căci nu și-ar fi închipuit vreodată să se oprească din a participa la viața bisericii. Pentru alții, Dumnezeu a folosit corespondența liderilor cu ei pentru a-i scoate din apatie și pentru a-i aduce înapoi în biserică.

Dar pentru alții, scrisorile s-au întors la expeditor (sau au fost ignorate), mesajele pe e-mail au fost respinse (sau ignorate), iar insistențele pentru reunire au ajuns la niște urechi surde, dacă și atât.

Astfel, după ceva timp, legământul lor cu această biserică a fost șters printr-o apăsare de tastă.

VESTEA BUNĂ

Chiar dacă a fost o idee plină de intenții bune, eu cred că ceea ce s-a petrecut la biserica descrisă mai sus este o practică pastorală greșită. Acest lucru răstoarnă cu totul pilda oii rătăcite a Domnului Isus, din Matei 18: „Dacă un om are o sută de oi, și se rătăcește una dintre ele, nu lasă el pe cele nouăzeci și nouă pe munți, și se duce să caute pe cea rătăcită?”

Este bine să avem un registru de membri cât mai precis. Dar este cel mai bine să-i căutăm acești membri, care nu mai participă, cu un scop specific: îi putem șterge din registrul nostru dacă participă la o altă biserică ce predică Evanghelia; îi restaurăm dacă sunt bucuroși să se întoarcă, și îi excomunicăm dacă nu doresc să participe la niciun fel de biserică și sau suntem incapabili să-i găsim.

În fapt, aș vrea să exprim mai clar scopurile de mai sus: faptul că îi căutăm pe membrii vechi care nu mai participă (nu mă refer la cei care sunt relativ inconsecvenți în participare, ci la cei care au fost complet absenți luni sau chiar ani de zile) și că îi excomunicăm pe cei pe care nu-i putem găsi – acest lucru este un semn al unei biserici sănătoase. Evident, o astfel de căutare poate fi făcută greșit și cu o mână de fier. Dar acest abuz ar trebui să ne facă atenți și grijulii, nu să ne convingă că alegerea mai bună este să nu facem nimic.

Din nou, căutarea celor care nu mai participă – presupunând că este abordată cu toată răbdarea necesară, cu toată claritatea și smerenia – este un semn al unei biserici sănătoase și, mai mult, este în întregime în acord cu învățătura Bibliei cu privire la ce anume este o biserică, ce este un păstor și ce este dragostea biblică. Chiar dacă cel ce nu participă nu are nicio idee cu privire la faptul că este căutat sau că ar putea să intervină disciplina, în esență, actul bisericii măcar îi avertizează mod adecvat pe cei care sunt prezenți cu privire la pericolul de a încerca să-și trăiască viața creștină în afara unei biserici locale.

PRECEDENTUL BIBLIC

După ce am introdus suficient această situație, dați-mi voie să vă ofer motivațiile biblice.

Textul 1: Matei 18:10-35.

Este crucial să înțelegem contextul învățăturii elementare a Domnului Isus pe tema disciplinei bisericii, din Matei 18:15-20. Așa cum spunea un păstor, „în Biblie, disciplina bisericii este o operațiune de salvare”.

Ceea ce precedă această secțiune de învățătură este pilda oii rătăcite. Isus dorește să ne pună în sandalele unui păstor care are o sută de oi, pentru a ilustra dragostea căutătoare a lui Dumnezeu pentru poporul Său. Și totuși, pilda ridică o întrebare: Ce facem dacă o oaie încăpățânată refuză cu obstinație să se întoarcă?

Răspunsul la această chestiune survine în următoarea porțiune de învățătură: o căutăm și, dacă persistă în îndepărtarea sa de turmă, atunci o lăsăm deoparte, tratând-o ca pe un păgân și ca pe un vameș. Cu alte cuvinte, relația noastră cu oaia care fuge de turmă se schimbă în esența ei.

Excomunicarea cuiva care s-a oprit complet din a participa la viața bisericii este, în fapt, expresia ideii că dăm acelei persoane ceea ce ea ne cere. Înseamnă să dăm drumul frânghiei pe care ei încearcă din răsputeri să o smulgă din mâinile noastre. Noi nu îi putem forța să rămână legați de turmă, dacă nu vor. În același timp, refuzăm să le permitem să ne forțeze să afirmăm despre ei că sunt „creștini buni”, când, cu o conștiință curată, nu credem că mai putem face acest lucru.

Pentru cei care citesc cu atenție, acest lucru ridică o altă întrebare: Și dacă oaia se întoarce? Domnul Isus pare să răspundă acelei întrebări cu altă pildă, de data aceasta pilda având legătură cu slujitorul neiertător (18:21-35). Ideea de aici este simplă: să-i iertăm pe cei care au păcătuit împotriva noastră. De ce? Pentru că am fost noi înșine iertați de Dumnezeul împotriva căruia am păcătuit, o ofensă cu mult mai severă decât orice am îndurat noi din partea celorlalte oi.

Cu alte cuvinte, păstorii – nu, cu alte cuvinte, bisericile – o iartă imediat, cu bucurie și pe deplin pe acea oaie care se întoarce și se pocăiește, pentru că știm că noi înșine am fost rătăciți și, dacă Dumnezeu nu ne-ar fi căutat, am fi rătăcit în mod repetat și din ce în ce mai departe de El. Oglindind atitudinea lui David din Psalmul 23, un autor de imnuri ne descrie pe noi, cei mulți, în felul următor:

„Pervers și nebun adesea,

Am rătăcit mereu,

Dar Tu m-ai căutat în dragostea Ta,

Pe umerii Tăi m-ai pus cu blândețe,

Și m-ai adus acasă bucuros.”

- „The King of Love My Shepherd Is” (Henry Williams Baker, 1868).

Pe scurt, Matei 18 ne învață atât temelia cât și traiectoria disciplinei bisericii: îi căutăm pe membrii rătăciți ai bisericii pentru că Dumnezeu Își caută oile pierdute, chiar dacă este doar una dintr-o sută. Trist, acest lucru va conduce ocazional la excludere, pentru că unele oi rătăcite intenționează să rămână în acea stare. Noi le vom da ceea ce ne cer și le vom lăsa să plece, dar vom insista asupra lor, vorbindu-le cu onestitate.

Totuși, din fericire, oile pierdute au o cale de a se întoarce, iar atunci când fac acest lucru, noi le vom ierta imediat și complet pentru că, în Hristos, Dumnezeu ne-a iertat imediat și complet.

Textul 2: Evrei 10:23-25[1]

Iată versetele despre care discutăm:

„Să ținem fără șovăire la mărturisirea nădejdii noastre, căci credincios este Cel ce a făcut făgăduința. Să veghem unii asupra altora, ca să ne îndemnăm la dragoste și la fapte bune. Să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci să ne îndemnăm unii pe alții, și cu atât mai mult, cu cât vedeți că ziua se apropie.”

În aceste două versete, autorul Epistolei către Evrei ne prezintă două porunci. Prima se găsește în versetul 23: să ne păstrăm mărturisirea nădejdii noastre, o mărturisire pe care o elucidează pentru noi prin a ne reitera ceea ce Hristos a făcut pentru noi, în calitate de Mare Preot. Această poruncă este înrădăcinată în credincioșia lui Dumnezeu (versetul 23).

Cea de-a doua poruncă – să ne îndemnăm unul pe altul la dragoste și fapte bune – este acompaniată, din fericire, de o aplicație imediată. Cum facem acest lucru? Simplu: continuăm să ne întâlnim împreună. De ce? Pentru că nu putem încuraja pe cineva pe care nu-l vedem niciodată. Din nou, autorul înrădăcinează această poruncă și aplicația ei într-o promisiune: ne adunăm și ne încurajăm să continuăm în credință pentru că vedem ziua judecății cum se apropie, când Dumnezeul nostru credincios, care Își ține promisiunile, se va întoarce și ne va aduna să fim alături de El pentru vecie.

Chiar dacă a scris aceste rânduri în urmă cu aproape două milenii, autorul Epistolei către Evrei pare să fie familiar cu situația din lumea noastră modernă. Ați observat? „Să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei”.

Este adevărat că unii creștini au obiceiul de a neglija adunarea împreună cu frații și surorile lor. Făcând asta, ei ratează încurajarea – nu pot fi îndemnați la dragoste și fapte bune. Dar asta nu e totul: ei refuză lucrarea lui Dumnezeu în viața lor creștină, confidența lor în mărturisirea nădejdii lor se epuizează, memoria Dumnezeului care Își împlinește promisiunile se disipă, iar viziunea lor odată clară asupra zilei Domnului, care se apropie, se întunecă.

Pentru că vorbim de acest lucru, ați observat cât de sever este acest avertisment – ziua judecății? Explicați-mi, atunci, cum este posibil ca excluderea cuiva din calitatea de membru al bisericii să fie un act prea sever. Imaginați-vă că un „membru al bisericii”, care de fapt nu participă la viața acesteia, ajunge în ziua judecății și i se spune că îl așteaptă judecata veșnică. În acel moment, cât de iubitoare ar putea să pară acea biserică ce nu a făcut nimic sau care doar i-a șters numele dintr-un computer, fără a face vreun alt lucru? Nu va fi el pe bună dreptate mânios pe acea biserică când va striga: „De ce nu m-ați avertizat?”

În fapt, imaginile noastre mărunte, în două dimensiuni, ale excluderii de acum pot fi cel mai iubitor lucru pe care îl putem face, pentru că ele îi avertizează pe oameni de realitatea posibil permanentă a excluderii viitoare.

Aceste versete din Evrei ne ajută să-i căutăm pe membrii care nu participă, având Bibliile noastre deschise la un capitol și un verset, mai degrabă decât la o listă de sugestii bine intenționate și gândite. Putem să îi îndreptăm pe aceștia nu doar către încălcarea unei porunci biblice, ci și către beneficiile rânduite de Dumnezeu pe care ei le ratează.

Textul 3: Evrei 13:17 (Faptele Apostolilor 20:28)

Pe când se apropia de finalul corespondenței sale, autorul Epistolei către Evrei și-a îndemnat destinatarii în felul următor:

„Ascultați de mai marii voștri, şi fiți-le supuși, căci ei priveghează asupra sufletelor voastre, ca unii care au să dea socoteală de ele; pentru ca să poată face lucrul acesta cu bucurie, nu suspinând, căci așa ceva nu v-ar fi de niciun folos.”

În versetul 7, cu doar câteva versete mai devreme, acești lideri erau descriși ca aceia care „v-au vestit Cuvântul lui Dumnezeu”. Acolo, ni se spune să imităm credința acestor lideri, și să luăm aminte la exemplul vieții lor de credință.

Implicația acestor versete stă în faptul că liderii bisericii (păstorii, prezbiterii etc.) sunt chemați să trăiască înaintea congregațiilor lor într-un așa fel încât rezultatele vieților lor să fie luate în considerare și imitate. Orice prezbiter care trăiește într-un turn de fildeș, punându-se deasupra și stând departe de oamenii pe care ar trebui să îi slujească, trăiește în afara chemării sale. Tunând porunci și îndemnuri din norul pe care stă, acest așa-zis prezbiter nu conștientizează că oamenii lui nici măcar nu-l aud. El vorbește doar pentru sine.

Acest lucru este instructiv pentru noi. Un membru al bisericii care are de-a face cu păstorii lui doar când a făcut ceva greșit – să zicem, doar atunci când nu mai participă la biserică vreme de un an – poate aduce o obiecție rezonabilă, chiar dacă nu lipsită de eroare, dacă ar întreba: „Ei bine, unde ați fost când s-au întâmplat lucrurile care m-au determinat să părăsesc adunarea?” Este în același timp mai ușor și mai eficient să păstorești pe cineva în timp ce se îndreaptă către ușa de ieșire decât pe cineva care a plecat deja.

Chiar dacă este important, haideți să nu discutăm porunca de a asculta de liderii noștri, ci să ne focalizăm mai degrabă pe motivul pentru care ni se spune să facem asta. Noi suntem chemați să ascultăm de liderii noștri – din nou, plecând de la premisa că aceștia ne slujesc cu bucurie, nu suspinând, că sunt calificați și se află printre cei pe care îi slujesc – pentru că, într-o zi, ei vor da socoteală pentru noi.

Aceasta este o chemare unică pentru prezbiteri. În ziua de apoi, ei vor da socoteală pentru fiecare membru care le-a fost pus în grijă, în calitate de locțiitori ai Marelui Păstor. A spune în ce va consta în mod specific această judecată ar fi prea mult pentru noi, căci pur și simplu nu știm. Dar cel puțin, dacă ești prezbiter într-o biserică unde registrul de membri n-are nimic de-a face cu realitatea, atunci ar trebui să te întrebi ce înseamnă asta pentru tine. Dacă conduci o biserică care, prin botez și/sau membralitate, a dat asigurări sutelor sau chiar miilor de oameni de faptul că își vor petrece veșnicia cu Isus când vor muri, dar n-ai absolut nicio idee unde se află aceștia, atunci ar trebui să te întrebi ce va însemna această judecată pentru tine – și probabil să începi să-ți faci griji.

Cuvintele adresate de Pavel prezbiterilor din Efes îmi vin proaspăt în minte: „Luați seama dar la voi înșivă şi la toată turma peste care v-a pus Duhul Sfânt episcopi, ca să păstoriți Biserica Domnului, pe care a câștigat-o cu însuși sângele Său” (Faptele Apostolilor 20:28).

Nu există niciodată un moment când un prezbiter poate spune despre un membru al bisericii: „o, el nu se mai află în responsabilitatea mea”. De ce? Pentru că Domnul nostru îi însărcinează pe prezbiteri cu atenția și grija tuturor celor care sunt parte din turmă – fie că aceștia sunt prezenți, fie că nu, fie că vor să li se acorde grijă, fie că nu.

Biserica – și prin asta mă refer la fiecare membru al bisericii locale – ar trebui să fie prețioasă înaintea liderilor ei pentru că este prețioasă înaintea lui Dumnezeu. Nu ar trebui să fim surprinși de acest lucru. La urma urmei, priviți la prețul cu care a fost răscumpărată.

CÂȚIVA PAȘI PRACTICI

Situația biblică este clară: îi căutăm pe membrii absenți din biserici cel puțin pentru trei motive:

- Dumnezeu caută oile rătăcite.

- Ni se spune să nu abandonăm adunarea alături de frații și surorile noastre. Aceasta nu este o poruncă opțională.

- Prezbiterii noștri vor da socoteală înaintea lui Dumnezeu pentru fiecare persoană care a fost pusă sub grija lor. Nu există excepții de la această regulă.

Dar cui îi pasă de ceea ce spune Biblia, dacă nu există nimic în viața unei biserici care să facă plauzibilă o astfel de acțiune? Într-un efort de a repara acest lucru, am făcut o listă a câtorva pași posibili, după cum urmează.

1. În legământul bisericii tale, adaugă o frază sau două care să menționeze ce se întâmplă când membrii bisericii o părăsesc.

Biserica unde am fost anterior membru folosea această frază: „Când ne vom muta din acest loc, imediat ce va fi posibil, ne vom alătura unei alte biserici unde vom trăi în spiritul acestui legământ și după principiile Cuvântului lui Dumnezeu”. Pe scurt, destul de general, și totuși la obiect – acesta trebuie să fie obiectivul.

Evident, cuvintele din legământul bisericii tale nu contează, dacă doar se așază praful pe el. Așa că, folosiți-l: în lecțiile legate de calitatea de membru, când luați Cina Domnului, înainte de a începe întâlnirile membrilor bisericii, și periodic, în aplicațiile din predicile voastre.

2. Vorbiți-le membrilor bisericii despre autoritatea și responsabilitatea pe care Dumnezeu a pus-o în mâinile lor.

Disciplina bisericii începe și se sfârșește cu membrii individuali care își exersează autoritatea și responsabilitatea care le sunt date de Dumnezeu. Din fericire, procesul se oprește în general după pasul 1, când membrul A îl confruntă cu blândețe pe membrul B, iar membrul B răspunde cu pocăință și mulțumire.

Dar, în acele situații nefericite, când membrul care păcătuiește rămâne nepocăit, este important să observăm că implicarea întregii biserici devine din nou necesară. O dietă constantă de învățătură pe această temă îi va ajuta pe oameni să vadă că, asemenea unui prezbiter, nu există niciun motiv care să le dea dreptul să spună vreodată despre un membru de biserică că nu mai contează pentru ei. Recuperarea unui membru absent este un proiect al congregației, nu doar al celor care sunt plătiți sau aleși să se ocupe de asta.

3. Nu fiți „teritoriali”.

Am auzit adesea de faptul că excomunicarea membrilor care nu mai participă este abuzivă spiritual, fiind dovada unei păgânătăți teritoriale și a unei pofte după control. Acest lucru poate fi valabil în anumite cazuri, dar nu în mod necesar în toate.

În fapt, o acuzație ca aceasta pur și simplu nu poate fi formulată la adresa acelor biserici și a acelor păstori care sunt cunoscuți pentru inima lor largă.[2] Așadar, trimiteți regulat membrii să ajute alte biserici. Deschideți-vă amvonul. Plantați biserici fără să le puneți numele vostru îndrăgit sau amprenta voastră eclesiologică. Rugați-vă public pentru alte biserici. Nu fiți niște izolaționiști. Construiți prietenii dincolo de liniile de demarcație rasiale sau chiar de afinități denominaționale.

4. Uitați de bunele intenții, și depindeți de procese și standarde biblice.

Așa cum spunea Don Carson cândva, „nimeni nu zboară către sfințenie”. În mod asemănător, nicio biserică nu aleargă cu toată puterea către sănătatea ei spirituală. Iată de ce avem nevoie de structuri și procese care să reflecte și să pună în aplicare învățătura biblică.

Lecțiile de membralitate, listele de membri, o durată clară a absenței înainte ca membrul absent să fie căutat – niciunul dintre aceste lucruri nu se găsește în Biblie. Totuși, ele sunt încercări de a extrage înțelepciune din Biblie și de a o pune în practică în niște procese prudențiale.

Nu contează cât de mult îți pasă de acest lucru în străfundul inimii tale, dacă nu există niciun fel de practici care să aplice aceste convingeri. În lucrarea pastorală, ele vor fi întotdeauna ceva mai presante decât „du-te la membrul X și caută-l, căci nu l-am mai văzut de șase luni”.

Este clar că probleme că acestea nu sunt urgente, dar nu înseamnă că ele nu sunt importante. Așadar, gândiți-vă la statutele și cele mai bune practici care să vă ajute în acest sens. Modificați-le pentru a se potrivi contextului vostru, și puneți-vă încrederea în Domnul, ca El să binecuvânteze pregătirile voastre.

5. Vorbiți adunării pe tema autorității bisericii.

Biserica și membrii ei au o autoritate reală, dată de Dumnezeu, ceea ce înseamnă că trebuie să o folosească cu seriozitate și atenție. Pasaje precum Matei 18:15-20 și 1 Corinteni 5 sunt clare: deciziile pe care le luăm atunci când ne adunăm au însemnătate.

Dar nu trebuie să uităm niciodată acest lucru: autoritatea noastră, chiar dacă este derivată de la Domnul, nu este totuna cu autoritatea Lui. Dacă ratăm acest lucru, facem greșeala bisericii romano-catolice. Atunci când vorbim despre autoritatea bisericii, trebuie să accentuăm faptul că ea este reală, dar în același timp o autoritate derivată, limitată și expusă erorii.

Poate că acel membru pe care nu-l poți găsi, și de care n-ai mai auzit, s-a mutat în ultima clipă și, așa cum toți facem, a uitat să spună despre mutarea lui. Poate că slujește cu bucurie într-o altă biserică din țară. Presupun că aceste situații vor forma o minoritate, dar ele există totuși, motiv pentru care trebuie să ne învățăm constant pe noi înșine și pe cei din congregațiile noastre că a excomunica pentru lipsa de participare nu este o declarație că membrul X a fost complet îndepărtat de Domnul. Este pur și simplu o declarație că, în ciuda celor mai bune eforturi făcute de noi, nu știm unde se află acel membru și, de aceea, trebuie să ne retragem confirmarea calității de membru, pe care i-am dat-o cândva.

ÎNCHEIERE

Eu n-am întâlnit niciodată un credincios matur și care să crească în credință, care să nu participe regulat la viața unei biserici ce predică Evanghelia.

Pe de altă parte, am întâlnit o mulțime de pretinși creștini, care niciodată nu vin la biserică, sau dacă vin, o fac cu totul rar. Viețile lor sunt un experiment al agriculturii spirituale de subzistență. Ei nu trăiesc într-o imoralitate fățișă, dar confidența lor în propria mărturie a credinței se clatină zi de zi, pe măsură ce ultima dată când s-au aflat regulat în biserică și sub predicarea Cuvântului este tot mai îndepărtată în calendar. Cel mai probabil acești oameni n-ar admite acest lucru, dar ei devin incapabili să creadă până și în ei înșiși.

Presupun că ar fi trebuit să spun ceva mai devreme, dar a fost membru al acelei biserici pe care am menționat-o la început. La mulți ani după aceea, rămân profund recunoscător pentru ea, pentru că Dumnezeu m-a mântuit acolo și m-a ucenicizat sub lucrarea ei credincioasă.

Și totuși, mă lupt să nu mă simt frustrat. Pe măsură ce scriu aceste rânduri, îmi apar în minte atât de multe fețe, fețe de prieteni care au mers la acea biserică alături de mine. Am mers la grupul de tineret împreună, la taberele de vară împreună, la grupurile de dare de socoteală împreună. Eram tineri, ciudați și prostuți, dar încercam în același timp să fim serioși, să ne vedem de lucrul nostru și să fim creștini autentici.

Apoi și-au făcut apariția anii de colegiu, iar viețile noastre meandrate s-au despărțit. Unii s-au stabilit aici, alții acolo, alții n-au plecat nicăieri. Evident, ei s-au alăturat unei biserici, apoi alteia, și apoi alteia. Dar, după o vreme, dedicarea lor neregulată s-a transformat în lipsă de dedicare, iar aceasta s-a transformat în letargie, iar letargia a devenit paralizie. În final, paralizia lor a început să semene cu moartea – acea licărire a seriozității care a pierit datorită absenței vegherii. Îmi doresc să le fi spus mai multe despre acest lucru de-a lungul anilor.

Cândva, numele acestor prieteni se afla pe o listă unde scria că ei își vor petrece veșnicia cu Isus. După mai bine de 10 ani, acest fapt poate să pară un incident, separat de orice dovadă care să susțină acea afirmație, un lucru de care te poți detașa folosindu-te de un simplu argument tehnic sau de expirarea prevederilor din statut.

Dar ceva e greșit. Prezența acelei liste avea un scop – fiecare nume era rezultatul unei hotărâri serioase asupra faptul că Isus este cu adevărat Hristosul, Fiul Dumnezeului celui viu, Domnul și Mântuitorul lor, motiv pentru care fiecare decizie era urmată de botezul în Numele Dumnezeului Triunic: Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt.

Nu știu dacă vreunul dintre acești tineri a primit vreo scrisoare sau vreun e-mail, și, dacă a primit așa ceva, nu știu dacă le-a ignorat. Dar știu ce s-a întâmplat după aceea: legământul lor a fost șters cu o simplă apăsare de tastă.

O, cât de mult îmi doresc ca cineva să îi fi avertizat cu privire la ce simboliza acea ștergere.

DESPRE AUTOR:

Alex Duke este directorul editorial al 9Marks. El locuiește în Louisville, Kentucky, alături de soția sa, Melanie. Îl puteți găsi pe Twitter la @evanalexduke.

NOTE BIBLIOGRAFICE

[1] Asupra expresiei „adunarea noastră laolaltă”, v. cartea lui Sam Allberry, Why Bother With Church? sau discuția lui Mark Dever, Reasons to Join a Church, disponibilă pe pagina de internet a organizației Ligonier contra prețului de 2 $.

[2] Totuși, sper că îi va convinge pe cei care n-au nicio dorință să nu fie convinși.

„NU FACEȚI ASTA!” DE CE SĂ NU PRACTICAȚI DISCIPLINA BISERICII

Mark Dever

„Nu faceți asta”. Este primul lucru pe care îl spun păstorilor când aceștia descoperă că există disciplina bisericii în Biblie. Le spun, „nu faceți asta, cel puțin, nu pentru moment”. De ce să dau acest sfat?

Haideți să ne gândim ce s-ar putea petrece în procesul acesta. Când păstorii aud pentru prima dată de disciplina bisericii, ei se gândesc adesea la faptul că ideea e ridicolă. Pare un gest lipsit de dragoste, contrar ideii de evanghelizare, ciudat, legalist, plin de judecată și de spirit de control asupra oamenilor. Cu siguranță că nu pare să aducă rezultate. Unii se gândesc chiar la faptul că ar fi ilegal.

DESCHIDEREA BIBLIILOR

Apoi, când nimeni nu e prin preajmă, ei caută în Biblie despre disciplină. Dau peste pasaje precum 2 Tesaloniceni 3:6, Galateni 6:1 sau clasicul text pe tema disciplinei – 1 Corinteni 5. Iau seama la contextul Vechiului Testament cu privire la excomunicare, și își amintesc că Dumnezeu și-a propus întotdeauna ca poporul Său să reflecte sfințenia Lui (Deuteronom 17:7; Levitic 19:2; Isaia 52:11; 1 Petru 1:16).

Apoi, cumva ei se îndreaptă către învățătura Domnului Isus și descoperă că, în același capitol, în care Domnul Isus condamnă spiritul de judecată (v. Matei 7:1), El îi avertizează pe ucenici să se păzească împotriva prorocilor mincinoși și împotriva celor care pretind că Îl urmează, dar nu ascultă de Cuvântul Său (Matei 7:15-20; 21-23). În final, Matei 18 își face loc, unde Domnul Isus îi învață pe ucenici să îl excludă în anumite situații pe acel păcătos care nu se pocăiește (Matei 18:17). Poate că, până la urmă, bisericile ar trebui să practice disciplina, zic ei.

Ceea ce în final îi trimite pe acești păstori, anterior populari, drăguți, normali, bine așezați, dincolo de limită este faptul că descoperă că unele biserici, în realitate, chiar practică disciplina bisericii. Nu este vorba de biserici ciudate și răutăcioase, ci de biserici fericite, care cresc, mari, biserici care predică harul, precum Grace Community Church din Sun Valley, California, Tenth Presbyterian din Philadelphia, First Baptist din Durham, Carolina de Nord, ori The Village Church de lângă Dallas.

Dar acești păstori au o problemă. Ei conștientizează că trebuie să fie ascultători. Ei se simt convinși de imaginea biblică a unei biserici unite, sfinte și iubitoare, o biserică ce Îl reflectă pe Dumnezeul unic, sfânt și iubitor. Ei înțeleg că eșecul de a practica disciplina le rănește biserica și le afectează mărturia înaintea lumii.

Tocmai în acest moment se ivește o hotărâre clară în inimile păstorilor. „Îmi voi conduce această congregație așa încât să fie biblică și în acest punct, chiar dacă va fi ultimul lucru pe care îl voi face!” Și, mult prea adesea, chiar este ultimul lucru.

CA UN FULGER CĂZUT DINTR-UN CER LIMPEDE ȘI ALBASTRU

Așa se face că, în viața liniștită și bine intenționată a unei congregații biblice inocente, își face apariția fulgerul subiectului disciplinei bisericii! Se poate să vină pe calea unei predici. Se poate să survină într-o conversație dintre păstor și un diacon. Poate să-și facă loc într-o circumstanță pregătită în grabă la o adunare generală a membrilor. Dar există un context în care acesta lovește, în mod obișnuit însoțit de un mare zel și de un torent de citate din Scriptură.

Apoi vine o acțiune sinceră.

După care apare și răspunsul: înțelegerea greșită și sentimentele rănite. Se fac acuzații de cealaltă parte. Păcatul este acuzat și apărat. Se pun etichete. Abundă amărăciunea! Simfonia congregației locale se transformă într-o cacofonie de argumente și acuzații. Oamenii strigă din toate părțile: „Unde se va opri acest scandal?” și „Așa, deci crezi că tu ești perfect?”

DISCIPLINA BISERICII: NU FACEȚI ASTA! CEL PUȚIN NU ACUM

Ce are de făcut păstorul? Sfatul meu ar fi acesta: „nu te băga în această situație din prima clipă”. Odată ce ai descoperit că disciplina corectivă a bisericii este biblică, așteaptă pentru o vreme înainte de a începe să o practici. (Disciplina bisericii este atât corectivă cât și formativă, cea de-a doua referindu-se la lucrarea bisericii de învățare și de formare a creștinilor.)

Probabil că în acest moment te gândești în felul următor: „Mark, cumva ne îndemni să nu ascultăm de Biblie?”

De fapt, eu nu spun asta. Eu încerc să vă ajut să faceți ceea ce Domnul Isus i-a învățat pe ucenicii Lui să facă (vedeți Luca 14:25-33): să socotiți costul înainte de a începe. Asigurați-vă că biserica înțelege suficient și acceptă această învățătură biblică. Obiectivul nu este ascultarea imediată urmată de o explozie, ci mai degrabă o congregație care este are formată de Cuvântul lui Dumnezeu. Ar trebui să vă doriți ca ea să meargă în direcția cea bună, iar acest lucru necesită păstorire răbdătoare.

CUM SĂ ÎȚI PĂSTOREȘTI BISERICA SPRE PRACTICAREA DISCIPLINEI

În primul rând, încurajează smerenia. Ajută-i pe oameni să vadă că ei înșiși pot avea păreri greșite despre propria stare spirituală. Ia exemplul din 1 Corinteni 5 ca și îndemnul lui Pavel față de creștinii din Corint, care se găsește mai larg prezentat în 2 Corinteni 13:5. Pavel ne îndeamnă să ne cercetăm pe noi înșine pentru a vedea dacă suntem în credință. Recunosc membrii bisericii tale că sunt chemați să se ajute unul pe altul în acest lucru?

În al doilea rând, asigură-te că biserica ta are o înțelegere biblică privitoare la calitatea de membru în adunarea locală. Oamenii nu înțeleg disciplina pentru că nu înțeleg ce presupune să fii membru. Membralitatea este o relație congregațională. Ea nu este creată, susținută și încheiată prin simplul act al unui individ, pentru că o persoană nu se poate alătura unei biserici într-un mod unilateral, fără acceptul bisericii. În mod asemănător, nimeni nu poate continua în calitatea de membru și nu poate părăsi această calitate într-o congregație fără acceptul explicit sau implicit al congregației, cu singura excepție a morții. Poate fi o chestiune greu de digerat, dar ceea ce spun în esență este faptul că e treaba unei biserici să decidă cine sunt membrii ei. Iar membrii pur și simplu nu pot părăsi biserica când se află prinși într-un păcat de care nu se pocăiesc.

Totuși, o astfel de percepție a calității de membru trebuie să fie mai întâi prezentată. Asigură-te că înțelegi ceea ce Biblia învață legat de calitatea de membru în biserică. Asigură-te că te-ai familiarizat tu însuți cu diferitele aspecte cruciale și pasaje pe care le poți reaminti membrilor atunci când vei fi întrebat. Caută oportunități ca, în predicile tale, să vorbești despre distincția între biserică și lume și despre felul în care această deosebire este importantă pentru natura și misiunea bisericii. Ajută-ți congregația să își formeze o astfel de imagine a planului lui Dumnezeu pentru biserica Lui, așa încât aceasta să creioneze disciplina și să alimenteze practica ei. Amintește-ți că membrii trebuie să înțeleagă calitatea de membru și disciplina, pentru că ei sunt cei care trebuie să o aplice.

În al treilea rând, roagă-te ca Dumnezeu să te ajute să fii un model de slujitor pentru alți creștini în biserica ta, prin învățătura dată public și prin lucrarea ta alături de familiile și persoanele din biserică. Lucrează având în vedere dezvoltarea unei „culturi a ucenicizării” și a dării de socoteală în biserica ta, unde creștinii pot să înțeleagă că un element de bază al uceniciei lor față de Isus constă din ajutarea altora să-L urmeze pe Isus (atât prin evanghelizare cât și prin ucenicizarea celorlalți creștini). Ajută-i să înțeleagă responsabilitățile speciale pe care le au față de ceilalți membri ai adunării respective. Învață-i faptul că viața creștină este personală, dar nu este privată.

În al patrulea rând, pregătește statutul și legământul congregației. Acestea au și un rol de protecție legală. Începe să înveți în lecțiile de pregătire pentru viitorii membri în ce fel calitatea de membru și disciplina sunt prezentate explicit în Biblie.

În al cincilea și ultimul rând, fii neobosit în lucrarea de la amvon cu privire la predicarea identității creștinului. Definește în mod regulat ce este Evanghelia și ce este convertirea. Arată explicit faptul că o biserică trebuie să fie compusă din păcătoși care se pocăiesc și care își pun credința doar în Hristos, dar și care aduc dovezi credibile a acelei credințe. Roagă-te ca să ai o predicare centrată pe Evanghelie. Fii hotărât ca, prin ajutorul lui Dumnezeu, să îți conduci adunarea cu pași mărunți, dar în mod hotărât, către schimbare. Roagă-te ca, în loc să fiți o biserică unde să fie un lucru ciudat ca oamenii să se întrebe între ei cum evoluează spiritual, să deveniți o biserică unde ar fi ciudat dacă cineva nu te-a întrebat nimic despre viața ta spirituală.

VEȚI ȘTI CĂ SUNTEȚI GATA ATUNCI CÂND…

Veți ști că adunarea voastră este gata pentru practicarea disciplinei bisericii atunci când:

- Liderii bisericii o înțeleg, sunt de acord cu ea și îi percep importanța (conducerea matură este pluralistă, lucru care este cel mai consecvent cu Scriptura și de mare ajutor pentru conducerea unei biserici în cazul unor discuții care au potențial volatil);

- Adunarea este unită în înțelegerea faptului că o astfel de disciplină este biblică;

- Membrii bisericii sunt formați în cea mai mare parte din oameni care vin să asculte în mod regulat predicarea Cuvântului;

- Un caz foarte clar își face loc, în care membrii bisericii vor fi destul de uniți în percepția lor asupra faptului că excomunicarea este acțiunea corectă (de exemplu, excomunicarea pentru adulter este mai probabilă să producă un astfel de acord general între membri, decât excomunicarea pentru lipsa participării la serviciile bisericii).

Așadar, prietenul meu păstor, chiar dacă se poate să te fi gândit la faptul că ideea disciplinei bisericii este ridicolă, mă rog ca Dumnezeu să te ajute să îți conduci congregația să vadă că este un act iubitor, provocator, bun, distinct, plin de respect și de har, un act al ascultării și îndurării, și că acest lucru ajută la zidirea unei biserici care Îi aduce glorie lui Dumnezeu.

Totuși, când ai devenit pentru prima dată convins de caracterul biblic al disciplinei bisericii, amintește-ți că primul tău pas trebuie să fie nu practicarea disciplinei, tocmai pentru a face posibilă practicarea ei într-o zi anume.

DESPRE AUTOR:

Mark Dever este păstor senior la Capitol Hill Baptist Church din Washington DC și președintele 9Marks. Îl puteți găsi pe Twitter la @MarkDever.

CUM AR TREBUI SĂ RĂSPUNDĂ CREȘTINII CÂND MEMBRII FAMILIILOR LOR SUNT EXCOMUNICAȚI?

Michael Lawrence

Cum ar trebui să se trateze creștinii pe membrii familiilor lor care sunt excomunicați de către biserică?

Aș vrea să sugerez faptul că învățăturile lui Pavel din 1 Corinteni 5:11 nu au ca intenție să rupă relațiile din familia biologică, chiar dacă exact acest lucru se întâmplă în familia spirituală. În discuția de aici sunt relevante două aspecte diferite.

În primul rând, de-a lungul Noului Testament, chemarea Domnului Isus la o loialitate care trece dincolo de legăturile de familie nu exclude preocuparea de a păstra integritatea și pacea în familia naturală, decât atunci când la mijloc este Evanghelia. Haideți să luăm un exemplu: soțul credincios este îndemnat să rămână alături de soția necredincioasă, dacă este posibil, cu scopul mântuirii ei (1 Corinteni 7:12-14; 1 Petru 3:1-2). Contextul din 1 Corinteni 7 arată clar că această trăire împreună include intimitatea sexuală, lucru care, după standardele oricui, depășește intimitatea unei mese luate împreună. În mod obișnuit, noi citim aceste versete presupunând că cel necredincios nu are nicio pretenție de credință, dar în text nu există nimic care să impună o astfel de prezumție. Învățătura lui Pavel este aplicabilă în mod egal celui credincios al cărui partener de viață a căzut în apostazie. De aceea, nu are nicio logică să înțelegem că Pavel ar învăța că, în această situație, cei doi ar putea avea relații intime, dar nu pot sta împreună la masă.

Am putea să privim și la alte exemple, precum condamnarea pe care Pavel o face la adresa acelora care nu se îngrijesc de familiile lor, indiferent de statutul lor de credincioși, sau la obligația continuă a copiilor de a-și onora părinții, indiferent dacă sunt credincioși sau nu. Ideea centrală rămâne aceeași. În contextul familiei biologice, astfel de acțiuni ale dragostei sunt o ilustrare a Evangheliei.

Cea de-a doua categorie de idei se îndreaptă către distincția pe care Noul Testament o face între familia biologică și familia spirituală. În cazul acesta, întrebarea Domnului Isus legată de cine este mama, fratele sau sora Lui capătă o relevanță supremă (Matei 3:33-35). În vechiul legământ, familiile biologice și spirituale erau unul și același lucru, cel puțin la o observare exterioară. În noul legământ, așa cum a profețit Ieremia (31:29-34), legătura automată, generațională, dintre familiile biologică și spirituală este întreruptă. Acum, așa cum arată Domnul Isus, includerea în familia lui Dumnezeu este bazată pe regenerarea spirituală care produce pocăința și credința. Acest lucru produce tot felul de schimbări în administrarea legământului, pe care nu este necesar să le explic colegilor mei păstori baptiști.

Dar există un domeniu care probabil că n-a fost analizat pe deplin, și anume familia biologică și disciplina. În vechiul legământ, dacă un soț sau un copil căuta să te ademenească la idolatrie, nu doar că trebuia ucis cu pietre, ci tu, în calitate de membru al familiei, trebuia să fii primul care ridica piatra (Deuteronom 13:6-12). La început, tatăl era cel care își tăia împrejur băieții (Geneza 17). Totuși, în noul legământ, nu familia biologică este aceea care botează și care practică disciplina bisericii, ci familia spirituală, pentru că aici sunt avute în vedere relațiile spirituale.

Ce importanță are acest lucru pentru soția al cărei soț a fost excomunicat? Spre deosebire de majoritatea celorlalți din biserica lor, a împărți masa cu soțul nu reprezintă în primul rând o expresie a părtășiei creștine, ci o expresie a dragostei în familie și respectării îndatoririlor maritale. Ea ar trebui în mod cert să nu-l trateze ca și cum ar fi creștin, dar niciunul dintre ei n-ar trebui să se gândească că a lua cafeaua și micul dejun împreună ar avea de-a face cu creștinismul. Pe deoparte, ea ar trebui acum să se roage pentru el, nu alături de el, și ar trebui să-și concentreze preocuparea și conversația pe tema pocăinței lui. Este evident că până și acel lucru arată diferit când stai cu cineva zi de zi decât în situația când păstorul se întâmplă să se întâlnească cu el pe stradă. Nu este oare acest lucru precis acela la care Pavel și Petru se gândeau? Departe de a invalida căsnicia ta sau de a-ți cere să te implici într-o conversație evanghelistică constantă, 24/7, necredința din căminul și căsnicia respectivă este o oportunitate unică pentru manifestarea răbdătoare a dragostei și harului, într-un context apropiat și personal.

Dacă aș face parte dintr-un anume grup de prezbiterieni, care susțin o structură obiectivă deosebită a familiei legământului, aș putea vedea sensul unei discuții argumentate împotriva părtășiei la masă cu un membru excomunicat din interiorul unei familii. Dar, în calitate de baptist și congregaționalist, acest lucru este tocmai ce vreau să evit. Și nu fac asta pentru a putea ține biserica afară din sufrageria mea. Nu, ci mai degrabă vreau să arăt clar că sufrageria mea nu este totuna cu biserica. Am obligații atât față de familia mea biologică, cât și față de familia spirituală. Uneori, aceeași persoană va fi membră în ambele familii, dar alteori nu. Totuși, obligațiile rămân și, în ambele cazuri, ele rămân valabile de dragul Evangheliei.

DESPRE AUTOR:

Michael Lawrence este păstorul senior al Hinson Baptist Church din Portland, Oregon. Îl puteți găsi pe Twitter la @pdxtml.

CUM SĂ TRATĂM DEMISIA FĂCUTĂ CU SCOPUL DE A EVITA DISCIPLINAREA?

Jonathan Leeman

Liderii bisericilor întreabă adesea cum să răspundă situației când o persoană în curs de a fi disciplinată de către o biserică își dă demisia înainte ca procesul de disciplinare să se finalizeze. Ar trebui ca biserica să accepte acea demisie, sau să meargă mai departe până la excomunicare?

Să presupunem că un bărbat hotărăște să-și părăsească soția pentru o altă femeie. Ceilalți membri ai bisericii îi cer acestui bărbat să se pocăiască și să se întoarcă la soția lui. Totuși, el nu face asta. Aceștia îi cer din nou să se pocăiască dar, de data aceasta, ei îl și avertizează de posibilitatea excomunicării. În acel moment, el își dă demisia din calitatea de membru. Cazul pare încheiat. Acum, el este imun. Sau cel puțin așa spune acel curvar. Este corectă această abordare?

PREMISELE ACCEPTĂRII DEMISIILOR PENTRU EVITAREA DISCIPLINĂRII

O circumstanță civică ce permite demisia pentru evitarea disciplinării ar putea susține că bisericile locale, în contextul societății democrației civice, sunt niște „organizații de voluntariat”, la fel ca cercetașii, ca liga de fotbal feminin sau ca asociația de grădinari. Poți să alegi să te alături, și poți să alegi să pleci. Astfel, nimeni n-ar trebui să îi dea bisericii dreptul de a acționa altfel. Într-un context civic liberal, individul este suprem.

Acum adăugați un strat teologic argumentului în favoarea demisiei de acest fel. Ființele omenești nu depind în ultimă instanță de familia lor, de bisericile lor, de națiunile lor sau de preoții parohiilor lor pentru a putea avea o relație cu Dumnezeu. Ei trebuie să depindă de Hristos. Doar El este Mijlocitorul dintre Dumnezeu și om. Aceasta înseamnă că bisericile nu trebuie să le refuze indivizilor abilitatea de a acționa conform conștiințelor lor, lucru care include și să le permită să părăsească calitatea de membru în biserică în orice moment își doresc să facă acest lucru. Altfel, biserica ar încălca în fapt libertatea conștiinței și s-ar așeza, în mod greșit, între acel individ și Mântuitorul lui. Corect?

PREMISELE RESPINGERII DEMISIILOR FĂCUTE CU SCOPUL DE A EVITA DISCIPLINAREA

În fapt, atât obiecțiile civice cât și cele teologice formulate mai sus depind de o idee reducționistă cu privire la ce anume este biserica pe pământ. Biserica de pe pământ nu există doar datorită unui număr de indivizi care au decis liber să se asocieze într-un domeniu de interes comun pentru ei, asemenea Cercetașilor. Ea nu există doar ca un ajutor spre sfințirea noastră, în calitate de credincioși, cum ne-ar determina să credem un concept super-infatuat al libertății sufletului.

Dimpotrivă, biserica există pentru că Hristos a venit pentru a-Și înființa Împărăția, și El dorește ca un grup distinct de oameni să reprezinte aici stăpânirea Lui cerească peste pământ (v. Matei 3:2; 4:7; 5:3,5; 6:10,19-20; 13:11). Biserica există nu doar pentru sfințirea proprie sau chiar de dragul lumii. Ea există pentru a împlini sarcina dată la început lui Adam și apoi poporului Israel, dar care este împlinită în final în Hristos – anume sarcina de a ilustra sau reprezenta stăpânirea glorioasă a lui Dumnezeu peste pământ.

Problema mai este că mulți ipocriți vor pretinde că aparțin Împărăției doar în baza legăturilor de familie sau a faptelor lor presupus neprihănite (ex. Matei 3:9; 6:1, 2–3, 5–6, 16–17; 8:11-12; 13:47–50), și mulți vor veni pretinzând că vin în Numele lui Hristos, și vor spune, „Doamne, Doamne” (Matei 7:21-23; cf. 24:5). Totuși, Împărăția nu aparține tuturor celor ce pretind că fac parte din ea, ci doar acelora care produc roada Împărăției, potrivită cu pocăința (Matei 3:8; 5:3-12; 7:15-20, 7:24-27; 18:3-4). „Vegheați să nu vă amăgească nimeni”, a spus Domnul Isus, anticipând acțiunea unor astfel de falși credincioși (Matei 24:4).

Ca atare, Domnul Isus a dat bisericilor locale, care sunt avanposturile Împărăției Sale, autoritatea de a lega și dezlega, ceea ce include abilitatea de a excomunica (Matei 16:19; 18:17-19). Așadar, excomunicarea este un aspect al autorității pe care biserica locală o primește de la Hristos cu scopul ocrotirii Numelui și a reputației lui Hristos pe pământ (Matei 18:15-20). Este un fel de a spune că acel om nu mai aparține Împărăției lui Hristos, ci împărăției Satanei (1 Corinteni 5:5). La fel cum botezul funcționează ca o modalitate prin care biserica face o confirmare publică a pretenției de credință a acelui individ (vezi Matei 28:19), tot așa excomunicarea funcționează ca modalitatea în care biserica își retrage confirmarea colectivă cu privire la pretenția acelui individ, datorită faptului că acea pretenție pare să fie falsă.

Țineți minte ce înseamnă calitatea de membru din perspectiva bisericii: ea survine ca urmare a confirmării oficiale din partea bisericii a pretenției tale de credință, alături de dedicarea ta de a fi supravegheat și slujit în ucenicia ta. Fără disciplină, acea confirmare și supraveghere nu are sens, ceea ce înseamnă că nici calitatea de membru nu mai are sens. Dacă o biserică nu-și poate retrage confirmarea, la ce mai este bună autoritatea ei? Pentru ca acea confirmare și pentru ca acea supraveghere să aibă vreun sens, biserica trebuie să aibă abilitatea de a-și corecta evaluarea făcută inițial. Și tocmai aceasta este excomunicarea: biserica spune comunității – „anterior am confirmat pretenția acestei persoane, dar nu mai putem face asta”. Chiar dacă acel individ ar putea să nu se simtă bine cu acest lucru, biserica are de rezolvat o problemă de „relații publice” atunci când persoana respectivă, aflată sub disciplină, încearcă să-și dea demisia. În fapt, situația când o persoană încearcă să-și dea demisia câtă vreme se află sub disciplină este o încercare de a forța biserica să facă o afirmație publică despre acel individ, afirmație în care biserica nu mai crede.

Având toate acestea în minte, haideți să ne uităm din nou la exemplul bărbatului care și-a părăsit soția pentru o altă femeie. Bărbatul continuă să pretindă credința în Hristos, dar de data aceasta pretenția lui are toate șansele să fie falsă, tocmai pentru că viața lui nu produce roada vrednică de pocăință (Matei 3:8). I s-a cerut să se pocăiască, dar el nu vrea. Atunci când i s-a oferit posibilitatea să aleagă între păcatul său și porunca așa-zisului său Domn, el alege păcatul. Tocmai pentru astfel de ocazii a dat Isus bisericii locale autoritatea de excomunica, autoritatea de a-și retrage confirmarea publică a pretenției de credință acelui om. Cândva, biserica confirmase public pretenția lui de credință prin a-l accepta în calitate de membru și prin a administra botezul, primindu-l în același timp în părtășie la Cina Domnului. Biserica spusese atunci lumii înconjurătoare, „Da, noi confirmăm că acest om este un ucenic al lui Hristos”. Totuși, biserica nu dorește ca lumea să fie amăgită de pretenția falsă de credincios a acestui om. De aceea, ea acționează prin disciplină, clarificând starea spirituală a acestui om de dragul membrilor bisericii și al lumii care ne privește.

Procedând astfel, biserica spune în esență, „Nu, nu acesta este felul în care se manifestă un ucenic al lui Hristos. Noi nu putem confirma pretenția lui de credință, și nu ne mai putem asocia cu el, întrucât dacă ne asociem cu el înseamnă că îl asociem cu Domnul nostru. Iar Domnul Hristos nu Și-ar abandona niciodată soția”.

Da, la nivel individual, oamenii sunt direct responsabili față de Dumnezeu, nu față de bisericile lor. Da, este adevărat, la nivel individual, oamenii ar trebui să se alipească de Dumnezeu, nu de biserica locală, oridecâteori o biserică le-ar cere să acționeze împotriva Cuvântului lui Dumnezeu. Da, biserica locală este „o organizație voluntară” atâta vreme biserica încearcă să îi constrângă pe membri prin forța fizică, și câtă vreme încearcă să îi împiedice să plece din biserică, ca și cum aceștia ar fi niște sclavi. Noi suntem justificați doar prin credință. Totuși, Hristos a dat adunării colective a credincioșilor o autoritate pe care nu a dat-o nimănui la nivel individual: autoritatea, am putea spune, de a păzi granițele Împărăției prin a face afirmații publice în Numele lui Hristos. Este autoritatea asemănătoare celei a secretarului de presă al Casei Albe, care vorbește oficial în numele președintelui, sau autoritatea unui ambasador, care vorbește oficial în numele guvernului țării sale. Acea persoană care încearcă să evite acest proces prin a-și prezenta demisia înainte ca biserica să finalizeze disciplina formală, este vinovată de uzurparea autorității apostolice a bisericii de a vorbi în această manieră. Procedând astfel, acel om își dovedește vinovăția, asemenea infractorului care este acuzat de a se împotrivi arestului.

SFATURI PRACTICE

Se expune o biserică locală unui risc legal prin a respinge o demisie de acest fel și prin a continua procesul de disciplină? Da, este posibil, dar acel risc este minimizat, dacă nu eliminat complet, prin a face doi pași practici:

- Includerea unei afirmații cu privire la disciplina bisericii în statutul oficial al bisericii.

- Predicarea clară cu privire la posibilitatea disciplinei bisericii față de toți membrii noi și includerea acestei învățături în materialul de bază care trebuie studiat de cei care vor să devină membri.

Ar trebui oare ca bisericile să-i disciplineze pe membrii care renunță explicit la credința lor? Eu nu cred că ar trebui să facă asta. Dimpotrivă, biserica ar trebui să procedeze cu ei ca în cazul în care cineva moare – să recunoască acest fapt și să șteargă numele acelor persoane din registrul de membri al bisericii. Asta este tot ce poate face. Hristos nu a dat bisericii autoritatea peste cei morți sau peste cei care nu mai pretind că acționează în Numele Lui. În fiecare caz, legământul bisericii este anulat pur și simplu. Merită să observăm că două dintre cele mai importante pasaje biblice care tratează problema disciplinei bisericii (Matei 18:15-17 și 1 Corinteni 5), vorbesc despre faptul că biserica este învățată cum să răspundă doar față de cineva care pretinde că este frate.

CONCLUZIE

Pentru a statua argumentul analizat aici într-un singur paragraf, putem spune că încheierea calității de membru a cuiva într-o biserică locală necesită acceptul ambelor părți. Noi ne alăturăm unei biserici prin a obține acceptul acesteia, și părăsim o biserică cu consimțământul ei, pentru că biserica locală este cea care are autoritatea de a-L reprezenta public pe Hristos pe pământ, așa cum o ambasadă își reprezintă guvernul de acasă. Hristos i-a dat bisericii autoritatea de a lega și dezlega, nu creștinului, la nivel individual. Acel om care continuă să se considere creștin, și totuși încearcă să evite actul de disciplinare al bisericii, se face vinovat de uzurparea puterii cheilor Împărăției. Hristos a înființat biserica Lui pentru a-L reprezenta pe pământ inclusiv pentru astfel de situații, pentru ca ereticii și ipocriții să nu poată continua să pretindă că vorbesc în Numele lui Hristos.

DESPRE AUTOR:

Jonathan Leeman este directorul editorial al 9Marks, și unul dintre prezbiterii de la Cheverly Baptist Church din Cheverly, Maryland. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

1. Predicarea expozitivă

2. Teologia biblică

3. Înțelegerea biblică a Evangheliei

4. Înțelegerea biblică a convertirii

5. Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

6. Membralitatea biblică în biserică

7. Disciplina biblică a bisericii

8. Ucenicizarea biblică

9. Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org