Membralitatea în biserică

„Liderii de biserică din multe denominații vor găsi această carte plină de idei practice și argumente solide, care ne vor ajuta să îi vindecăm pe creștinii din cultura de astăzi de alergia lor față de membralitatea în biserică, față de autoritatea pastorală, față de darea de socoteală în viața lor și față de orice limite în ce privește libertatea personală.”

Tim Keller, Păstor Senior, Redeemer Presbyterian Church, New York

„Scurtă, proaspătă, atrăgătoare și, mai presus de orice, biblică. Aceasta este cartea care explică și apără membralitatea bisericească pe care ai căutat-o.”

Mark Dever, Păstor Senior, Capitol Hill Baptist Church, Washington, DC

„Convingătoare. Credincioasă biblic. Practică. Autorul ne reamintește că membralitatea în biserică nu este o alegere, ci o cerință. Cartea este provocatoare și plină de forță, dar în același timp este îmbibată de Evanghelia harului.”

Thomas Schreiner, Profesor James Buchanan Harrison în Interpretarea Noului Testament, The Southern Baptist Theological Seminary

„Trăim într-o vreme când oamenii se relaționează și iau decizii cu privire la biserică ca și cum s-ar afla la restaurant. Avem nevoie disperată să fim treziți din ațipirea noastră consumeristă. Această carte este ca sunetul ceasului de deșteptare, necesar pentru a transforma consumatorii din biserică în participanți ai Evangheliei.”

Darrin Patrick, Păstor Principal, The Journey, St. Louis, Missouri; autorul cărților For the City și Church Planter

MEMBRALITATEA ÎN BISERICĂ. CUM CUNOAȘTE LUMEA CINE ÎL REPREZINTĂ PE ISUS

Jonathan Leeman

Copyright © 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Church Membership. How the World Knows Who Represents Jesus

Copyright © 2012 Jonathan Leeman

Published by Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune.

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu NTR sunt preluate din Biblia, Noua Traducere Românească (NTR). Copyright 2007, 2010, 2016 de Biblica Inc. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu SBB sunt preluate din Biblia Societății Biblice Britanice, ediția 1921. Preluat cu permisiune.

Toate sublinierile făcute textului biblic au fost alese de autor.

Ilustrațiile de pe copertă: Wayne Brezinka, pentru brezinkadesign.com

Membrilor actuali și celor din trecut ai Capitol Hill Baptist Church

Cuprins

Prefața seriei

Cuvânt înainte

O CHESTIUNE MAI IMPORTANTĂ DECÂT NE IMAGINĂM

AM TRATAT COMPLET GREȘIT ACEST LUCRU

IMAGINI ALE MEMBRALITĂȚII ÎN NOUL TESTAMENT

CE ESTE O BISERICĂ? CE ESTE UN MEMBRU AL BISERICII?

CUM SUNT BISERICA ȘI MEMBRII EI?

12 MOTIVE PENTRU CARE MEMBRALITATEA CONTEAZĂ

CARE SUNT „STANDARDELE MEMBRALITĂȚII”? (CUM DEVII MEMBRU)

CUM SE SUPUNE CREȘTINUL UNEI BISERICI? (CE ÎNSEAMNĂ SĂ FII MEMBRU)

CUM AR TREBUI CA MEMBRII SĂ ÎI TRATEZE PE PĂSTORI?

CE SE ÎNTÂMPLĂ CÂND MEMBRII NU ÎL REPREZINTĂ PE ISUS?

CÂND NU AR TREBUI SĂ TE SUPUI

ESTE OBLIGATORIU CA MEMBRALITATEA SĂ ARATE LA FEL PESTE TOT?

CUM ESTE DEFINITĂ DRAGOSTEA DE MEMBRALITATEA ÎN BISERICĂ

Mulțumiri speciale

Note bibliografice și explicative

PREFAȚA SERIEI

Crezi că este responsabilitatea ta să ajuți la zidirea unei biserici sănătoase? Dacă ești creștin, credem că da.

Isus îți poruncește să faci ucenici (Matei 28:18-20). Iuda spune să ne zidim unii pe alții în credință (Iuda 20-21). Petru te cheamă să îți folosești darurile, slujindu-i pe alții (1 Petru 4:10). Pavel te îndeamnă să spui adevărul în dragoste, astfel încât biserica ta să se maturizeze (Efeseni 4:13, 15). Poți vedea direcția către care se îndreaptă aceste lucruri?

Indiferent dacă ești un simplu membru în biserică sau un lider al ei, seria de cărți „Zidind Biserici Sănătoase” are ca scop să te ajute să împlinești astfel de porunci biblice și, în felul acesta, să joci rolul pe care-l ai de jucat în zidirea unei biserici sănătoase. Dacă ar fi să exprimăm acest deziderat în alt fel, sperăm că aceste cărți te vor ajuta să crești în dragoste față de biserica ta, iubind-o așa cum Isus o iubește.

9Marks și-a planificat să publice câte o carte scurtă, ușor de citit, pentru fiecare din ceea ce Mark a denumit Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase, plus încă una pe tema doctrinei sănătoase. Citește cărțile pe temele predicării expozitive, a teologiei biblice, a Evangheliei, convertirii, membralității în biserică, disciplinei bisericii, ucenicizării și creșterii spirituale, și conducerii bisericii.

Bisericile locale există pentru a arăta slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Noi facem acest lucru ațintindu-ne ochii asupra Evangheliei lui Isus Hristos, punându-ne credința în El în ce privește mântuirea și apoi iubindu-ne unii pe alții în sfințenia lui Dumnezeu, în unitate și dragoste. Ne rugăm ca această carte să te ajute în acest sens.

Cu speranță,

Mark Dever și Jonathan Leeman

Editorii seriei

CUVÂNT ÎNAINTE

„Nu mă necăjesc atât de mult acele părți din Biblie pe care nu le pot înțelege”, remarca Mark Twain cândva, „ci acele părți pe care le înțeleg”. Din nefericire, cuvintele lui Twain ar putea să îi dovedească vinovați pe mulți dintre „credincioșii în Biblie”, mai ales atunci când ajungem la pasajele Scripturii care tratează responsabilitățile membrilor bisericii.

Gândește-te doar la felul în care cultura occidentală ne afectează pe toți. Actorul John Wayne este citat adesea pretinzând că îi plăcea de Dumnezeu până când a ajuns sub un acoperiș. Cântăreții noștri mormăie ceva de genul „Nu mă îngrădi!” și „Am mers pe calea mea!” Iar specialiștii în publicitate apelează în mod explicit la narcisismul nostru: „Mergi pe drumul tău!” și „Tu ești în controlul vieții tale!” Cu toate aceste lucruri în atmosferă, este ușor să dorim beneficiile dar nu și responsabilitățile apartenenței – la prietenii, la căsătorii, la locurile de muncă și, evident, la biserică.

În parte, imaginile indivizilor care se conduc singuri și care se înalță prin propriile eforturi ne-au făcut să devenim suspicioși cu privire la instituții. De asemenea, o succesiune de scandaluri publice majore, o politică a resemnării, birocrația impersonală și ineficientă, și promisiunile neonorate au zguduit încrederea publică în lideri și instituții. Chiar și oamenii crescuți în biserici au fost abandonați, răniți și abuzați de către cei care au pretins că sunt păstorii lui Hristos.

Dar nu trebuie învinuită doar societatea din afara bisericii. Mare parte din mișcarea evanghelică a ajuns să încurajeze o evlavie care se concentrează pe relația personală cu Isus și se opune bisericii vizibile și misiunii ei publice. În parte, aceasta se datorează faptului că evanghelicii au dorit să evite dedicarea nominală și formalismul, ceea ce este bine. Dar, în acest proces, și mai ales de la Cea de-a Doua Mare Trezire încoace, am manifestat tendința de a critica pozițiile și lucrările oficiale ale bisericii și mijloacele obișnuite ale harului, în favoarea liderilor carismatici și a mișcărilor extraordinare. „Repede și ușor” i-au învins pe „încercat și testat”. Creșterea rapidă la nivel numeric a fost socotită mai importantă decât creșterea lentă în har. Rezultatele pragmatice, nu structurile formale, au fost văzute drept cheile succesului. Alături de acestea, mulți dintre noi am fost crescuți cu un apetit evanghelistic de genul „nu-ți cer să te alături unei biserici, ci doar să Îl primești pe Isus ca Domn și Mântuitor personal.”

Nu este de mirare deci că, după câteva mișcări succesive de acest fel, „a fi mântuit” a ajuns să aibă foarte puțin de-a face cu a te alătura unei biserici. Astăzi există mișcări evanghelice care au ajuns chiar să scoată complet din peisaj membralitatea în biserică. Ei doar îți cer să te simți liber să vii... sau nu la biserică. Un lider evanghelic celebra începutul perioadei „revoluționarilor”, care au decis cumva că a fi biserică înseamnă să nu te alături unei biserici. În loc, acești revoluționari își găsesc resursele spirituale pe internet și în adunările ad-hoc.

Apoi vine Jonathan Leeman, care nu doar că ne reamintește de acele multe pasaje pe care le-am lăsat deoparte, ci are și îndrăzneala să spună lucruri precum, „Hristos nu ne cheamă să ne alăturăm unei biserici, ci să ne supunem unei biserici”. Biserica nu este pur și simplu o altă organizație de voluntariat, precum Cercetașii sau Clubul Sierra. Ea este o ambasadă a Împărăției lui Hristos. Iar împărații nu oferă sugestii, nu vând produse și nici nu furnizează resurse pe care oamenii au libertatea să le accepte sau nu.

Leeman descoperă terenul dintre individualismul libertin și autoritarismul legalist, iar creștinii de astăzi au nevoie disperată să îl audă. El ne arată că Domnia lui Hristos este singurul antidot față de aceste extreme. Hristos stăpânește peste noi pentru a ne mântui și ne mântuiește pentru a stăpâni peste noi. Spre deosebire de stăpânii acestui veac, Isus nu ne cere să ne vărsăm sângele pentru Împărăția Sa, ci El Își dă propria viață pentru cei ce sunt ai Lui. Apoi, El este înviat în slavă, ca început al noii creații, iar acum Își adună moștenitorii în Împărăția Sa, moștenitori care aparțin unul altuia pentru că, împreună, ei toți aparțin Lui. Biserica vizibilă este locul unde vei găsi Împărăția lui Hristos pe pământ, și a ignora Împărăția înseamnă a-L ignora pe Împăratul ei.

Unii cititori au nevoie să fie convinși de cerința biblică — și de binecuvântarea care o însoțește — a membralității în biserică. Alții, care sunt deja convinși, ar putea să se întrebe cum devine această teorie practică pe terenul vieții bisericii. Care sunt criteriile membralității și cum negociem „chemările legitime la judecată” într-o modalitate sensibilă din punct vedere pastoral? Care sunt consecințele, mai ales în cazurile în care disciplina este necesară în aspecte privind doctrina sau viața? Care sunt limitele și responsabilitățile slujitorilor în exercitarea autorității lor în slujire? Acestea sunt întrebări importante. Iar autorul nu fuge de ele, ci tratează fiecare dintre aceste probleme practice ce se ridică, folosindu-se de argumente scripturale.

Indiferent dacă vei sfârși fiind de acord cu el sau nu, Leeman pune înaintea cititorului creștin, în aceste câteva pagini, prea multă înțelepciune biblică pentru ca vreun creștin să le treacă pur și simplu cu vederea. Nefiind un baptist, pot să nu fiu de acord cu orice și oricine! Totuși, m-am descoperit strigând din inimă „Amin!” la principalele argumente aduse în favoarea membralității în biserică. Mai important, m-am descoperit încântat iarăși de minunea faptului că ni s-a dat un Bun Păstor care nu doar că le-a răscumpărat pe oile Sale, ci a găsit și o cale prin care să le hrănească și să le ducă până la capăt.

Michael Horton

Profesor J. Gresham Machen în Teologie Sistematică și Apologetică

Westminster Seminary, California

Introducere

O CHESTIUNE MAI IMPORTANTĂ DECÂT NE IMAGINĂM

În realitate, se poate să nu dorești să citești o carte despre membralitatea în biserică. Și înțeleg de ce. Poate că cineva ți-a dat această carte. Poate că te întrebi dacă nu cumva ar fi mai degrabă o resursă folositoare pentru alții. Dar, dacă este să fim onești, subiectul membralității bisericii nu pare foarte interesant. Ai devenit creștin și te alături unei biserici. Asta-i totul, nu-i așa?

Uneori, membralitatea în biserică implică elemente programatice, precum clasele de studiu biblic și un interviu pentru a fi acceptat ca membru. Subiectul ajunge să trateze întrebări legate de Cina Domnului și botez. Dar oare există ceva mai mult de discutat, dincolo de toate acestea?

Prima dată când cineva mi-a spus că ar trebui să mă alătur ca membru în biserica pe care o frecventam, nu m-am simțit foarte convins către ce direcție să o iau. Poate că aveam o ușoară aversiune față de această idee. Nu-mi amintesc foarte bine care era situația. Dar iată ce îmi amintesc: alăturarea mea ca membru în acea biserică avea să îmi permită să mă mut în „casa bărbaților” din proprietatea bisericii, unde am plătit o chirie mai bună și unde aveam o vecinătate atractivă. Așa că, m-am alăturat bisericii. Nu, n-am menționat acest motiv păstorilor care m-au intervievat. Nu m-au întrebat asta.

Totuși, gândirea mea cu privire la membralitate era ceva de genul „vin când vreau, plec când vreau” (orig. „easy come, easy go”). Indiferent cum ar fi fost situația, acest lucru nu era atât de important. Dar tu ce crezi: este membralitatea în biserică o chestiune importantă sau nu?

Există puțini oameni care ar spune că membralitatea în biserică este necesară, iar câțiva ar spune că ea este chiar opțională. Dar presupun că majoritatea creștinilor se găsesc undeva între aceste două păreri. Ei au un sentiment vag că cei credincioși ar trebui să se implice într-o biserică locală. Dar ei ar spune în același timp că nu este cel mai important lucru din lumea aceasta, așa că n-ar trebui să facem prea mare caz din acest subiect. Dacă creștinii petrec câțiva ani țopăind dintr-o biserică în alta, sau dacă se decid să meargă la o biserică pe termen nelimitat fără a se alătura ei ca membri, acest lucru este văzut ca unul normal.

Dacă aparții acestei majorități, pentru tine am scris această carte. N-am scris-o în principal pentru acela care este sceptic cu privire la membralitatea în biserică, deși, dacă ești o astfel de persoană, cartea mea ar putea să-ți fie de ajutor și ție. Ținta mea este persoana obișnuită care merge la biserică, membrul de biserică sau liderul de biserică ce s-a alăturat mulțimii în această privință. Poate că nu ești sigur cât de important este acest lucru, dar bine, spui tu, hai să ne ocupăm și de membralitatea în biserică.

Tu ești ținta cărții mele. Vreau să răspund unei întrebări pe care nu o rostești, dar care trebuie pusă.

Scopul meu principal este să îți arăt ce este membralitatea în biserică, pentru că ea nu este ceea ce tu crezi. N-am de gând să o apăr, cel puțin nu în mod direct. Am de gând să-ți prezint o viziune legată de membralitatea în biserică. Și iată care este predicția mea în acest sens: dacă ți-ai însuși felul în care Biblia vede membralitatea bisericii, acest lucru ar putea schimba forma creștinismului tău.

În Biblie, membralitatea este o realitate uimitoare. Ai devenit cumva curios? Poate că nici nu ești pe deplin convins că acest concept se găsește acolo, nu-i așa?

Capitolul 1

AM TRATAT COMPLET GREȘIT ACEST LUCRU

Imperium. Am descoperit recent acest cuvânt. Nu este un termen pe care l-ai folosi în timp ce discuți cu prietenii la o cafea. Nu pare unul ce ține de jargonul social, ci mai degrabă un termen pe care l-ai auzi de la vreun tânăr tocilar de vreo 13 ani. Dar eu cred că este un cuvânt folositor.

Este ceea ce obții atunci când folosești termenul imperial, un cuvânt pe care-l poți auzi în conversațiile din jurul unei cafele, doar transformat într-un substantiv. Imperium are sensul de putere supremă sau dominație absolută, și este locul unde responsabilitățile într-o societate se opresc.

Cine este acea autoritate față de care toate celelalte autorități trebuie să dea socoteală? Cine este acela care poate face capetele să cadă, literal vorbind, fără a putea fi amenințat de represalii, tocmai pentru că această responsabilitate este parte din descrierea slujbei sale? Iată ce înseamnă imperium.

Imperium este ceea ce Cezar avea în Roma, la fel ca alți împărați din lumea medievală, care puteau striga liber - „Jos cu capetele lor!” În vremurile moderne, am putea spune că statul are imperium. Nu există vreo putere mai mare decât cea a statului. Statul este locul unde se oprește alocarea responsabilităților. Doar statul are puterea asupra vieții și morții – puterea sabiei.

Așadar, dacă vrei să începi o afacere sau o școală, ai nevoie de permisiunea statului. Același lucru este adevărat în cazul cluburilor de fotbal, a sindicatelor sau organizațiilor de caritate. Ele există cu permisiunea statului, iar statul reglementează existența lor. Nu ele reglementează statul, căci nu ele au imperium.

Bine, dar în ce privește bisericile locale? Există bisericile locale cu permisiunea statului? Ei bine, această întrebare ne conduce la un subiect interesant. În fapt, este un subiect care ar putea să răstoarne cu totul ideile noastre curente cu privire la biserica locală și membralitatea în biserica locală.

ISUS ARE IMPERIUM

Majoritatea oamenilor din societățile occidentale tratează bisericile în același fel, punându-le în aceeași categorie cu cluburile de fotbal sau organizațiile caritabile. Bisericile sunt un fel specific de asociații de voluntariat, spunem noi.

Alternativ, unii privesc bisericile ca pe un furnizor de servicii, de parcă ar fi un mecanic care îți repară sufletul, sau o benzinărie care îți umple rezervorul spiritual.

Dar sunt oare bisericile locale niște cluburi sau furnizori de servicii care există cu permisiunea statului, un slujitor în plus, care depinde de mila stăpânului țării?

Este adevărat că tu, în calitate de creștin individual, trebuie să te supui autorității statului. Dar amintește-ți că statul este „slujitorul” sau „agentul” lui Dumnezeu, cu rolul de a face judecată (Romani 13:4). Da, statul are „sabia” în mâna lui, dar o are doar cu permisiunea lui Dumnezeu.

Este adevărat și faptul că bisericile trebuie să se supună legilor țării, atunci când vine vorba de reglementări precum respectarea codurilor de construcții (dacă biserica locală are o clădire) sau plata oricăror taxe cu privire la salariile personalului bisericii (dacă ea are personal plătit). În acest sens, bisericile sunt asemănătoare oricărei alte afaceri sau organizații.

În același timp, există un lucru care ar trebui să fie foarte clar în mintea creștinului: biserica locală nu există cu permisiunea statului. Ea există prin autorizarea expresă a lui Isus. Dincolo de orice, Isus are imperium, nu statul.

A fi creștin înseamnă să cunoști acest lucru: Isus este locul unde se sfârșește autoritatea. Isus este autoritatea față de care toate celelalte autorități trebuie să dea socoteală. Isus va judeca popoarele și guvernele lor. El este Acela care deține puterea finală asupra vieții și morții. Statul există cu permisiunea lui Isus, nu invers. Evident că statele de regulă nu recunosc acest fapt. Dar bisericile știu că el este adevărat (Ioan 19:11; Apocalipsa 1:5; 6:15-17).

Toată autoritatea I-a fost dată lui Isus, în cer și pe pământ, și El a dat bisericii Sale autoritatea de a supune popoarele. Biserica Lui, de aceea, va înainta ca o armată care nu poate fi oprită. Liniile de demarcație ale popoarelor nu o vor putea opri. Ordinele președinților și ale primilor miniștri nu o vor putea împiedica. Nici măcar porțile Iadului nu pot să o oprească.

Isus are imperium.

TREBUIE SĂ NE SCHIMBĂM GÂNDIREA

În cazul în care suntem ispitiți să supraestimăm autoritatea statului, realitatea faptului că Isus are imperium ar trebui să diminueze această evaluare. Statul este doar unul dintre agenții Lui, având un mandat specific.

Dar faptul că Isus are imperium ar trebui să producă un efect opus cu privire la felul cum vedem noi biserica locală: ar trebui să crească valoarea ei în ochii noștri. Biserica locală este și ea unul dintre agenții lui Isus, iar El i-a dat o autoritate pe care tu și eu, creștini individuali, nu o avem. Acest lucru are implicații radicale în ce privește ce anume este biserica locală și ce înseamnă să fii un membru al Bisericii.

Dacă ești un creștin care trăiește într-o democrație de tip occidental, este posibil să ai nevoie să-ți schimbi modalitatea de gândire cu privire la biserica ta și la felul în care ești conectat acesteia. Cel mai probabil, tu îți subestimezi biserica. O minimizezi. O creionezi într-un fel în care zugrăvești greșit creștinismul tău.

Noi toți ne-am gândit la biserica locală și la membralitate ca și cum acestea ar însemna ceva, când, în realitate, înseamnă cu totul altceva. Este ca și cum ne-am fi uitat la familiile noastre apropiate (tata, mama, copiii) ca la niște firme. Iar acum vin eu și spun - „Ei nu sunt firme, sunt familii! Trebuie să începem să-i tratăm diferit.”

Dă-mi voie să încerc, în acest capitol, să prezint întreaga viziune, identificând cinci idei importante, toate acestea întemeindu-se pe realitatea cât universul de mare că Isus are imperium. Apoi voi folosi restul cărții pentru a curăța dezordinea pe care o creez aici: justificând, dezvoltând și aplicând.

Vom începe cu ceea ce nu este o biserică locală. Dacă ești creștin, biserica locală nu este un club. Ea nu este o organizație de voluntariat, în care statutul de membru este opțional pentru tine. Ea nu este un grup prietenos de oameni, care împărtășesc un interes cu privire la lucrurile religioase și, de aceea, se adună săptămânal pentru a vorbi despre ele.

O biserică nu este nici un furnizor de servicii, unde clientul are toată autoritatea. Este ironic că noi ne referim la „serviciile bisericii” (da, și eu fac asta). Așa cum am spus deja, este ca și cum le-am spune oamenilor să vină la 11:00 a.m. în parcare pentru a fi serviți – „Tuning pentru sufletele voastre în 60 de minute!” Poate că am căpătat această înțelegere cu privire la biserica locală ca urmare a accentuării protestante a predicării și sacramentelor[1]. Poate că am fost amăgiți de societățile democratice occidentale să vedem bisericile drept asociații de voluntariat. Poate că gândirea noastră este rezultatul unui secol de practică a consumerismului. Nu sunt sigur care este cauza. Dar iată în cele ce urmează câteva dintre simptomele gândirii noastre greșite:

- Creștinii pot să creadă că este corect să participe la nesfârșit la programele unei biserici fără a se alătura ei ca membri.

- Creștinii cred că a fi botezat este ceva complet separat de membralitatea în biserică.

- Creștinii participă la Cina Domnului fără a se alătura bisericii ca membri.[2]

- Creștinii văd Cina Domnului ca o experiență privată, mistică, la nivel individual, și nu ca o activitate pentru membrii bisericii care sunt integrați împreună în viața Trupului.

- Creștinii nu-și integrează reciproc viețile din timpul săptămânii în părtășia sfinților.

- Creștinii presupun că ei pot să își facă un obicei perpetuu din a absenta de la adunările bisericii câteva duminici pe lună, sau chiar mai mult.

- Creștinii pot să ia decizii majore în viață (precum mutarea, acceptarea unei promovări, alegerea tovarășului de viață etc.) fără a lua în considerare efectele acelor decizii asupra relațiilor din biserică sau fără consultarea înțelepciunii păstorilor bisericii și a altor membri.

- Creștinii își cumpără case sau închiriază apartamente, ignorând felul în care factori precum distanța și costul vor afecta abilitatea lor de a sluji biserica locală.

- Creștinii nu conștientizează că ei sunt parțial responsabili atât pentru bunăstarea spirituală cât și pentru viața celorlalți membri ai bisericii, chiar a celor pe care nu i-au întâlnit. Atunci când unul dintre ei plânge, el plânge singur. Când se bucură, se bucură singur.

Boala esențială din spatele tuturor acestor simptome, și care, trebuie să recunosc, curge prin propriile vene, este presupunerea că noi avem autoritatea să ne trăim viețile creștine la nivel individual. Includem partea bisericii doar atunci și acolo unde ne place.

Astfel spus, tratăm biserica locală ca pe-un club căruia ne putem alătura sau nu. Iar această prezumție ne lasă să ne trăim viețile de credință cumva izolat de biserica locală, chiar și atunci când ne alăturăm formal uneia: „Sigur, sunt membru acolo, dar de ce i-aș cere bisericii să mă ajute să mă gândesc dacă să accept sau nu acea slujbă în Albuquerque?”

Te rog să înțelegi că nu sunt dintre aceia care doar îndreaptă degetul către alții. Acestea sunt și instinctele mele culturale. Mărturisesc că doresc să fac unele lucruri în felul meu. Vreau să evit să îmi asum responsabilitatea pentru alții.

Dar nu aceasta este imaginea biblică a bisericii. Trebuie să ne scoatem această pereche de ochelari cu care privim biserica, și să ne punem o alta. Ești gata?

CEA MAI ÎNALTĂ AUTORITATE ÎMPĂRĂTEASCĂ DE PE PĂMÂNT

Ce este biserica locală? Voi afirma în cele ce urmează câteva lucruri ca răspuns la această întrebare, dar dă-mi voie să încep aici: biserica locală este autoritatea de pe pământ pe care Isus a instituit-o pentru a confirma oficial și pentru a rândui atât viața mea creștină, cât și pe a ta.

Întocmai cum Isus a instituit statul, El a instituit și biserica locală. Ea este o autoritate instituțională pentru că Isus a înzestrat-o cu autoritate. Acum mă voi strădui din răsputeri să evit să intru aici într-o discuție legată de relația dintre biserică și stat, dar iată ceea ce trebuie să înțelegi dacă vrem să mutăm discuția și să o îndreptăm către membralitatea bisericească:

La fel cum Biblia stabilește că autoritățile guvernamentale dintr-o țară au cea mai înaltă autoritate peste tine, aici pe pământ, când vine vorba de cetățenia ta în acea națiune, tot așa Biblia stabilește că biserica locală este cea mai înaltă autoritate de pe pământ asupra ta, atunci când vine vorba de ucenicia ta față de Hristos și de cetățenia ta în cadrul națiunii prezente și a celei promise a lui Hristos.

Așadar, Isus a instituit statul, dându-i puterea sabiei. Într-un sens limitat, acest lucru ne arată că statul îți poate lua viața (sub autoritatea Cuvântului lui Dumnezeu). Drept implicație, asta înseamnă că el are mecanismul de aplicare a legii care îi este necesar pentru stabilirea structurilor de bază ale societății, precum decizia cu privire la cine este recunoscut în mod public drept cetățean al acelei națiuni.

În mod asemănător, Isus a instituit biserica locală dându-i „puterea cheilor”. Într-un sens strict, acest lucru denotă faptul că ea poate îndepărta o persoană din membralitatea bisericii (sub autoritatea Cuvântului lui Dumnezeu). În consecință, biserica are mecanismul necesar pentru stabilirea structurilor de bază ale vieții în Împărăție, având astfel autoritatea de a decide cine este recunoscut în mod public drept cetățean al ei.

CĂUTÂND LUCRURILE CORECTE

Așadar, în loc să începem cu ideea de biserică în calitate de asociație de voluntariat, trebuie să plecăm de la ideea că biserica este formată din oamenii unei împărății sau națiuni. Poți vedea ce vreau să spun prin această trecere la o gândire de tip categorie, ca și cum am trece de la o firmă la o familie?

Atunci când oamenii întreabă „unde găsim ideea de membralitate în Biblie?”, problema este că ei caută în Biblie ceva de genul unui club la care să se alăture, doar pentru că în mintea lor termenul membralitate este asociat ideii de club. Cluburile, partidele politice și sindicatele au membri.

Dar atunci când vorbim despre guverne și cetățeni ai națiunilor, nu folosim termenul membralitate.

Nu spui, „Cum mai stau lucrurile cu membralitatea în națiunea britanică? Ați ajuns cumva astăzi la vreo 60 milioane de membri?”

Cluburile își încep activitatea cu un lucru de interes comun. Furnizorii de servicii își încep lucrul plecând de la o nevoie comună sau o dorință comună. Bisericile au toate acestea, dar ele au ceva mai mult: un Împărat care cere ascultare din partea poporului Său. Biserica începe cu această realitate: Isus este Mântuitorul și Domnul. El a murit pe cruce pentru păcatele oricărei persoane care crede și Îl urmează.

Asta înseamnă că Biblia nu vorbește despre membralitatea în biserică în felul în care ai dori tu.

Dimpotrivă, ea vorbește despre felul cum poporul lui Dumnezeu se adună împreună sub domnia Sa supremă. Ea are de-a face cu cetățenii unei Împărății, nu cu membrii unui club. Dincolo de aceasta, Biblia vorbește despre unitatea bisericii, folosind o mulțime de alte metafore (familie, viță etc.). Acest lucru ne conduce la cea de-a doua idee fundamentală:

Atunci când îți deschizi Biblia, încetează să cauți în ea semne ale unui club cu membri voluntari. Caută mai degrabă să găsești un Domn și poporul Său adunat împreună. De asemenea, caută alte forme de unitate descrise deja (frați și surori într-o familie, ramuri ale aceleiași vițe etc.).

Se găsește membralitatea bisericească în Biblie? Dacă vei căuta ce trebuie, o vei găsi peste tot. Voi încerca să-ți arăt acest lucru în capitolele 2, 3 și 4.

NU UN CLUB, CI O AMBASADĂ

Odată ajunși aici, trebuie să spun că avem mult mai multe de spus despre biserică decât să tratăm doar autoritatea ei instituțională asupra mea și asupra ta. Avem nevoie să ne însușim ideea unei biserici ca o familie, turmă, templu și așa mai departe. Dar toate aceste realități trebuie așezate înlăuntrul unei structuri de autoritate a bisericii locale, motiv pentru care discuția începe de la acest punct. Autoritatea unei biserici conturează aspectele familiale ale vieții de biserică, aspectele de trup ale vieții de biserică, și așa mai departe.

Așadar, voi folosi câteva metafore biblice pentru a descrie felul în care arată viața în interiorul bisericii. Dar vreau să încep cu una pe care să putem clădi apoi, una care să înlocuiască ideea de „club” sau „furnizor de servicii”: anume metafora unui avanpost sau a unei ambasade. De unde am extras ideea de ambasadă? Am extras-o din ideea biblică a Împărăției lui Hristos. Nu o biserică anume este Împărăția; ea este un avanpost sau o ambasadă a acelei Împărății.

Ce este o ambasadă? Este o instituție care reprezintă o națiune în interiorul unei alte națiuni. Ea promovează interesele țării sale înaintea țării gazdă, și își protejează cetățenii ce trăiesc în țara gazdă. De exemplu, eu am petrecut cândva cinci luni la un colegiu din Bruxelles, Belgia. În acea perioadă, pașaportul american mi-a expirat. Într-o după-amiază am mers la Ambasada Americii din Bruxelles și mi-am reînnoit pașaportul. Nu ambasada m-a făcut cetățean american în acea după-amiază, ci tot ce a făcut ea a fost să confirme oficial cetățenia mea. Chiar dacă sunt cetățean american, nu eu sunt cel care are autoritatea de a declara oficial înaintea altor națiuni că fac parte din poporul american. Totuși, confirmarea dată de ambasadă mi-a oferit abilitatea de a continua să trăiesc într-un oraș și într-o țară străină, fiind protejat de toate drepturile și beneficiile cetățeniei mele.

Așadar, o ambasadă reprezintă un loc într-un alt loc de pe glob. Dar ce-ar fi dacă ți-aș spune că există un altfel de ambasadă, una care reprezintă aici un loc din viitor? Asta este biserica locală. Ea reprezintă întreg grupul de oameni care se află sub Domnia lui Hristos și care vor fi adunați la sfârșitul istoriei.

Cetățenia creștinului, așa cum spune Pavel, este în ceruri. El chiar ne denumește „împreună cetățeni” cu evreii, ceea ce este un lucru interesant atunci când te gândești ce însemna cetățenia în Israel.

Totuși, spre deosebire de Israel, țara creștinului nu se găsește nicăieri pe această planetă. Noi suntem străini și călători. Creștinii trebuie să privească înainte către casa lor, către țara lor. Ei așteaptă ziua când „Împărăția lumii a trecut în mâinile Domnului nostru și ale Hristosului Său” (Apocalipsa 11:15), și când orice genunchi Se va pleca și orice limbă va mărturisi că „Isus Hristos este Domnul” (Filipeni 2:12).

Dar stai puțin. Există un loc de pe pământ unde cetățenii cerului pot, chiar în acest moment, să găsească recunoaștere oficială și loc de azil: biserica locală. Bisericile reprezintă acum stăpânirea lui Hristos. Ele îi confirmă și protejează acum pe cetățenii Lui. Ele proclamă legile Lui acum și aici. Ele se pleacă acum înaintea Lui ca Împărat și îi cheamă pe toți oamenii să facă același lucru. Iată, așadar, cea de-a treia idee fundamentală:

O biserică locală este o ambasadă în viața reală, existentă în prezent, și care reprezintă Împărăția viitoare a lui Hristos și Biserica Lui universală, ce va să vină.

Ideea de membralitate bisericească survine imediat din această imagine a bisericii locale. Ce este un membru al bisericii? Este cineva care intră pe ușa ambasadei pretinzând că aparține Împărăției lui Hristos: „Bună ziua, numele meu este Creștinul”. Oficialul ambasadei apasă câteva taste pe computerul său și-apoi spune, „Da, văd datele tale aici. Iată pașaportul tău”. Acea persoană poate să se bucure apoi de multe dintre drepturile, beneficiile și obligațiile cetățeniei, chiar dacă trăiește într-o țară străină. Dar nu doar atât – și aici este partea cea mai uimitoare – acea persoană devine parte din ambasadă – unul dintre oficialii care îi confirmă și îi supraveghează pe ceilalți. A fi un membru al bisericii înseamnă a fi biserica, cel puțin o parte din ea.

De aceea, un membru al bisericii este cineva care e recunoscut oficial drept creștin și parte a trupului universal al lui Hristos. Asta nu înseamnă că bisericile fac întotdeauna acest lucru în mod corect, dar este responsabilitatea lor de a identifica și confirma acele persoane care aparțin Împărăției, și de-a face deosebire între acestea și cele care nu aparțin acestei Împărății. Și iată, avem și cea de-a patra idee fundamentală:

Un membru al bisericii este cineva care a fost oficial și public recunoscut drept creștin înaintea națiunilor, și cineva care este părtaș aceleași autorități de confirmare oficială și supraveghere a altor creștini din biserica lui sau ei.

Și membralitatea bisericească este chiar mai mult decât atât. Din nou, când vorbim despre membralitate, trebuie să vorbim despre trăsăturile de familie, despre aspectele care țin de trup și turmă și despre o mulțime de alte astfel de lucruri, așa cum vom vedea în capitolul 4. Dar vom începe de aici, pentru că acestea sunt lucrurile care ilustrează autoritatea Împărăției pe care Hristos nu ne-a dat-o nouă, creștinilor individuali, ci nouă în calitate de membri ai bisericii locale. Isus nu ne-a lăsat să ne guvernăm noi înșine și să ne declarăm singuri drept cetățeni ai Lui. El a lăsat o instituție care deopotrivă ne confirmă drept credincioși și apoi ne ajută să dăm contur și direcție vieților noastre creștine.

Autoritatea de tip ambasadă a bisericii locale le oferă indivizilor care pretind „eu sunt al lui Isus” oportunitatea de a demonstra că aceste cuvinte înseamnă ceva real. Biserica locală păzește reputația lui Hristos făcând distincție între credincioșii adevărați și cei falși. Biserica locală face posibil ca lumea să privească la portretul poporului lui Dumnezeu și să vadă astfel o imagine autentică a dragostei și sfințeniei lui Hristos, nu un fals. Iar biserica locală așterne o cale care păzește și ghidează călătoria îndelungată a vieții creștinului.

Împărații și stăpânitorii popoarelor nu sunt nepăsători cu privire la persoanele pe care ei le recunosc drept cetățeni ai lor. Ar putea fi oare Împăratul universului mai puțin interesat de aceasta?

SUPUNERE, NU ALĂTURARE

Dacă Isus a investit biserica locală cu autoritate peste noi, atunci nu doar ne alăturăm uneia în felul în care devenim membri în cluburi sau asociații de voluntariat. Noi ne supunem lor în felul în care ne supunem guvernelor. Și iată cea de-a cincea idee fundamentală:

Creștinii nu doar se alătură bisericilor, ci se supun acestora.

Dincolo de orice, atât Guvernul cât și biserica reprezintă autoritatea lui Isus, chiar dacă în modalități diferite. Chiar și păstorii și liderii bisericii trebuie să se supună bisericii locale în acest fel. La rândul lor, ei trebuie să își aibă cetățenia confirmată de către biserică.

Acum să nu înțelegeți greșit. Din punct de vedere necreștin, o biserică locală este considerată o asociație voluntară. Nimeni nu este obligat să se alăture ei. Dar din punct de vedere creștin, ea nu este așa. Odată ce Îl alegi pe Hristos, trebuie să alegi și poporul Lui. Este ca și cum ai avea o ofertă la pachet. Odată ce Îl alegi pe Tatăl și pe Fiul, va trebui să alegi întreaga familie – lucru pe care-l faci prin biserica locală.

De asemenea, o biserică își execită autoritatea dată de Hristos într-un fel foarte diferit de stat. Isus a spus, „Știți că domnitorii Neamurilor domnesc peste ele, și mai marii lor le poruncesc cu stăpânire” (Matei 20:25).

Apoi, în fraza următoare, El spune că autoritatea creștină funcționează prin dedicarea vieților noastre de dragul altora, așa cum El a făcut pentru noi (v. 26-28). Mai apoi, autoritatea creștină funcționează prin puterea Cuvântului și a Duhului, care este blândă, eficientă și care schimbă inima, nu prin puterea manipulatoare a persuasiunii și coerciției.

Totuși, Isus vrea ca toți creștinii să se dedice – să se supună – unei biserici locale. Ce anume presupune și ce nu presupune acest lucru vom vedea în capitolul 6.

DE CE BISERICILE NU SUNT O AMENINȚARE NAȚIONALĂ ȘI INTERNAȚIONALĂ

Sentimentul meu este că mulți creștini nu înțeleg ce înseamnă membralitatea și de ce este ea importantă. Dar asta se datorează faptului că noi am tratat complet greșit acest subiect.

Totuși, pot să îi îndrept atenția cititorului către două grupuri care înțeleg importanța acestui subiect destul de bine. În primul rând, gândește-te la toate guvernele care au persecutat bisericile și pe membrii lor.

Aceste guverne au greșit când au considerat bisericile drept o amenințare față de puterea lor instituțională – căci Isus nu a dat bisericilor puterea sabiei. Dar astfel de guverne au gândit corect când au crezut că membrii bisericii nu vor jura supunere totală față de guvern. Ei își dedică viața în totalitate lui Isus.

Iată cum îl descria istoricul roman Eusebius, în secolul al IV-lea, pe un creștin timpuriu denumit Sanctus, pe când Sanctus a stat înaintea celor ce l-au torturat în anul 177: „Cu ce hotărâre a stat el înaintea loviturilor lor crude, încât nu dorea să le spună numele său, rasa și locul de naștere, sau dacă fusese sclav sau liber. La fiecare întrebare, el răspundea în limba latină, ‚Eu sunt un creștin’. El a reiterat acest lucru din nou și din nou, în loc să-și spună numele, locul nașterii, naționalitatea sau orice altceva, și păgânii aceea n-au auzit niciun alt cuvânt din gura lui.”[3]

Cel de-al doilea grup care înțelege importanța acestui subiect este format din toți acei creștini care, ca și Sanctus, au experimentat persecuție, în special acea persecuție din partea statului. Acești frați și surori și-au riscat viețile prin a fi botezați într-o biserică. Nu le vorbi acestora despre „membralitatea voluntară” ca și cum biserica ar fi un club de popice. Ei cunosc prețul dedicării lor. Și acesta este motivul pentru care aproape că mă întreb dacă nu cumva această carte n-ar avea niciun sens pentru ei mai mult decât ar putea avea sens pentru occidentali ca mine, dar dintr-o perspectivă complet diferită. „Ferice de cei prigoniți din pricina neprihănirii, căci a lor este Împărăția cerurilor” (Matei 5:10).

Imaginează-ți, dacă vrei, un glob pământesc cu toate națiunile lumii așezate pe hartă. Acum imaginează-ți o mică ambasadă a luminii. Este o adunare de creștini, care stau împreună în Numele Împăratului lor Isus. Apoi punctul acela al luminii se împarte în două, apoi în patru, apoi în opt și tot așa. O națiune nouă crește, un popor așezat în interiorul altor națiuni. Acest nou popor lasă granițele de pe hartă acolo unde sunt, dar el nu poate fi îngrădit de vreo frontieră. Cei ce trasează linii de demarcație pe harta lumii nu au autoritatea de a-i opri pe acești cetățeni ce nu aparțin acestei lumi. Punctele de lumină traversează toate granițele, se răspândesc în toate direcțiile, așa cum drojdia pătrunde în întreg aluatul, sau precum stelele apar una câte una pe măsură ce avansăm în noapte.

Acestea sunt bisericile lui Hristos și membrii lor. Lumea n-a cunoscut nimic asemănător.

Capitolul 2

IMAGINI ALE MEMBRALITĂȚII ÎN NOUL TESTAMENT

Dacă scopul nostru este să înțelegem ce înseamnă membralitatea în biserică, poate fi util să facem împreună un tur scurt prin peisajul Noului Testament, pentru a ne asigura că toți privim la același lucru. Este ca și cum ai cumpăra o bucată de teren. Îți dorești să știi mai mult decât ce primești din descrierea agentului imobiliar. De aceea, vrei să mergi și să arunci o privire asupra terenului.

Pentru a face aceasta, ce-ai zice dacă am călători înapoi în timp, în primii zeci de ani din existența bisericii, începând cu anii 30 d.Hr.? Presupunând că mașina timpului își face apariția undeva deasupra Atlanticului de Nord, zburăm către sud peste ceea ce romanii denumeau Britannia. Privind în jos, vedem Stonehenge, deja veche de 2500 de ani. Nimic altceva n-ar putea să ni se pară familiar în acest moment. Londra avea să-și facă apariția abia după o altă decadă, când soldații romani aveau să o întemeieze.

Traversăm apoi un canal cu apă și zburăm peste câmpiile și pădurile Galiei, un ținut capturat de către Iulius Cezar în anul 51 d.Hr. Astăzi, acea zonă este numită Franța. Trecând apoi Alpii înzăpeziți, vom pluti deasupra peisajelor roșiatice ale Italiei și chiar peste magnificul oraș al Romei, unde Tiberius Cezar este împărat.

Întorcându-ne către est, ne grăbim să trecem peste Marea Adriatică, apoi urmăm coasta Mării Mediterane, prin teritoriile Macedoniei, Traciei, Asiei, Liciei, Ciliciei și Siriei, toate fiind ținuturi cucerite în ultimele două secole de către batalioanele nesățioase ale romanilor. Nu trecem mai departe către râul Eufrat, dincolo de care există împărăția parților și cea a cușaniților, ci mergem către sud, intrând în Palestina și în provincia Romană a Iudeei. Iudeea fusese cucerită de generalul Pompei cu 90 de ani înainte, în anul 63 d.Hr.. Acum, ea este guvernată în numele Romei de infamul Ponțiu Pilat și de păpușa lui evreiască, regele Irod Antipa.

Mașina timpului aterizează în orașul Ierusalim și astfel atingem solul ars de soare al Palestinei. Ne aruncăm privirile în jur către casele făcute din chirpici, către câteva hanuri și, mai la distanță, către Muntele Templului.

Scopul călătoriei noastre este simplu: să aruncăm o privire către cele mai timpurii biserici și membrii lor. Există oare biserici locale? Practică ele ceea ce noi, oamenii moderni, denumim membralitatea în biserică?

BISERICA DIN IERUSALIM

Privind în jur, ne vedem înconjurați de „iudei din toate neamurile care sunt sub cer”: parți, mezi, elamiți, locuitori din Mesopotamia, Capadocia, Pont, Asia, Egipt, Libia, romani, cretani, arabi... și lista continuă (Faptele Apostolilor 2:5, 9-11). Aceștia sunt adunați pentru sărbătoarea anuală a Cincizecimii, iar culorile vii și mirosul ne fac să ne gândim la o piață de vechituri.

Totuși, primul lucru care ne izbește nu este ceva care impresionează privirea, ci un sunet „ca vâjiitul unui vânt puternic” (Faptele Apostolilor 2:2). Pașii ne sunt prinși în alergarea mulțimii, până când ne vedem stând în fața unui grup de ucenici care, cumva, predică în limbile native ale tuturor acestor oameni. Mulțimea abia de își poate ține respirația.

Unul dintre acești bărbați, Petru, îi provoacă direct pe oameni. El îi conduce înapoi la marele rege David, cel care Îl denumea pe Isus cel de curând răstignit „Domnul meu”. Apoi el concluzionează cu această palmă peste fața celor prezenți: „Dumnezeu a făcut Domn și Hristos pe acest Isus, pe care L-ați răstignit voi” (Faptele Apostolilor 2:36). Ne îndreptăm privirile către ascultători și ne așteptăm ca ei să îl alunge pe Petru. Cu siguranță că îl vor declara trădător și îl vor duce forțat înaintea autorităților. Dar nu vedem nicio astfel de izbucnire. Într-un fel, provocarea lansată de el funcționează. Mulțimea este „străpunsă în inimă” și îl întreabă pe Petru ce să facă (Faptele Apostolilor 2:37). Fără ezitare, Petru răspunde: „Pocăiți-vă, și fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Hristos, spre iertarea păcatelor voastre; apoi veți primi darul Sfântului Duh” (Faptele Apostolilor 2:38).

Este o mișcare curajoasă, întrucât execuția lui Isus fusese însoțită de acuzația de răscoală. Dar Petru nu încearcă să ascundă faptul că Isus este Împărat, ba chiar el pune această pretenție în gurile lui David și a lui Dumnezeu. Mai mult, el le spune oamenilor să se identifice cu Isus prin botez. Părea că el dorește să înființeze un popor separat – o mișcare care să se identifice public prin acesta.

Este remarcabil că oamenii răspund cu mulțimile: „Cei ce au primit propovăduirea lui, au fost botezaţi; și în ziua aceea, la numărul ucenicilor s-au adăugat aproape trei mii de suflete” (Faptele Apostolilor 2:41). Pare că am aterizat cu mașina noastră a timpului la locul potrivit. Acesta este punctul de start. Dacă am fi întrebat în jurul nostru, am fi descoperit că, înainte de sosirea noastră, existau „aproape o sută douăzeci” (Faptele Apostolilor 1:15). După aceea, la aceștia s-au adăugat alți trei mii în această zi minunată: Iacov, Andrei, Lidia, Alfeu, Procor, Jimmy, Scooter, Alice... Biserica își numără oamenii și ține cont cine sunt ei. Ei știu cine sunt.

CREȘTERE ȘI PERSECUȚIE

Pe măsură ce trec zilele, ne închiriem un spațiu de birou într-un cort, începem să compunem propriile rapoarte și continuăm să privim la felul în care acest grup se așează, trăind un nou stil de viață. Ei se dedică pe ei înșiși învățăturii apostolilor. Au părtășie, frâng pâinea și se roagă. Ei se identifică drept „credincioși” și împart totul, inclusiv averile și bunurile lor, după nevoile oamenilor (Faptele Apostolilor 2:44-45).

Acest grup pare că se află pe o lungime de undă complet diferită de restul cetății. Este ca și cum ei ar proveni dintr-o altă lume. Întreaga turmă se întâlnește „în curtea templului”, iar acolo ei se despart în grupuri mai mici, „în casele lor” (Faptele Apostolilor 2:46). Dar grupul continuă să crească: „Domnul adăuga în fiecare zi la numărul lor pe cei ce erau mântuiți” (Faptele Apostolilor 2:47).

Apoi trec săptămâni și luni. Tot mai mulți oameni pretind că ei cred mesajul. Destul de rapid, numărul oamenilor îndreptățiți ajunge la „aproape cinci mii” (Faptele Apostolilor 4:4). Începem să ne întrebăm dacă nu cumva acest grup este doar interesat să crească numeric. Dar dacă ei sunt mai degrabă interesați de cifre?

Foarte curând, însă, descoperim că răspunsul este evident: nicidecum. Liderii sunt conștienți de erorile morale semnificative și acționează, corectându-le (5:1-11). Apoi întreaga „biserică” – așa se identifică ei acum – continuă să se adune „împreună în pridvorul lui Solomon” (Faptele Apostolilor 5:11-12). Întreaga biserică vrea să participe la întâlnirea membrilor ei pentru a vorbi despre cum să-și iubească mai bine văduvele (Faptele Apostolilor 6:1-2).

Nu mai încape nicio îndoială: acești oameni petrec timp împreună și se îngrijesc unii de alții. Viața lor împreună este atât de remarcabilă încât, dacă ar fi să analizăm populația Ierusalimului, descoperim că „norodul îi lăuda în gura mare” (Faptele Apostolilor 5:13).

Evident, nu toți oamenii îi plac. Apostolii sunt chemați de două ori să răspundă unor întrebări. Și de două ori Petru spune un lucru asemănător: „Trebuie să ascultăm mai mult de Dumnezeu decât de oameni” (Faptele Apostolilor 4:20; 5:29). Acest grup știe că autoritatea se sfârșește la Isus și că nimeni altcineva nu are autoritate peste El. De aceea, ei „nu încetau să învețe pe oameni și să vestească Evanghelia lui Isus Hristos” (Faptele Apostolilor 5:42).

Totuși, viața ajunge să fie destul de dificilă pentru biserică. Persecuția începe pe măsură ce autoritățile locale se simt provocate. Unul dintre lideri, numit Ștefan, este omorât cu pietre. Se pare chiar că mai marele preoților deține o listă de nume și adrese, pentru că îl vedem imediat pe un zelos dintre aceștia, un fariseu pe nume Saul, cum „intra prin case, lua cu sila pe bărbați și pe femei, și-i arunca în temniță” (Faptele Apostolilor 8:3).

Dar, lucru ciudat, lucrarea lui Saul are un efect diferit. Mulți curieri dau buzna în biroul nostru cu aceleași știri: „Cei ce se împrăștiaseră, mergeau din loc în loc, și propovăduiau Cuvântul” (Faptele Apostolilor 8:4). Persecuția îi răspândește pe creștini în afara Ierusalimului, ducându-i în alte orașe și în alte țări.

În curând, auzim de existența ucenicilor în Samaria, Damasc, Iope, Lida și Cezareea (Faptele Apostolilor 8:14; 9:10, 32, 42; 10:24). Toți încep să conștientizeze că Isus nu a venit pentru a fi Împăratul iudeilor (Faptele Apostolilor 11:18).

În același timp, în biserica din Ierusalim își face loc zvonul că și Saul ar fi fost convertit și că ar fi început să predice în sinagogi că „Isus este Fiul lui Dumnezeu” și „Mesia” (Faptele Apostolilor 9:20, 22). Mulți nu cred acest lucru până când Saul însuși își face apariția și predică „cu îndrăzneală în Numele lui Isus” (Faptele Apostolilor 9:27-28).

Pentru moment, lucrurile par optimiste. Biserica din Ierusalim, acum răspândită „în toată Iudea, Galilea și Samaria”, pare să se bucure de „vremuri de pace” (Faptele Apostolilor 9:31).

BISERICI ÎN SIRIA, ASIA MICĂ ȘI DINCOLO DE ACESTE ȚINUTURI

Decidem acum că este momentul pentru o întâlnire între noi, ca să începem să cernem datele. Unul dintre noi sugerează posibilitatea că Dumnezeu i-a trimis în mod intenționat pe toți acești cetățeni internaționali la Ierusalim, în Ziua Cincizecimii, și apoi a permis în mod intenționat persecuția, așa încât convertiții să se răspândească peste granițe.

Desigur, chiar în mijlocul întâlnirii noastre năvălește unul dintre prietenii noștri din biserica de la Ierusalim. Abia își mai ține respirația și trebuie să se aplece, susținându-se pe genunchi, cu privirea ridicată și, zâmbind, ne spune că „vestea aceasta a ajuns la biserica din Ierusalim”, și „un mare număr de oameni au crezut și s-au întors la Domnul” dincolo de granița siriană, în cetatea Antiohiei (Faptele Apostolilor 11:19-22).

Trecem mai departe cu un an. În mâinile noastre se află o copie a ziarului bisericii din Ierusalim – „Crezul Apostolilor” – și citim acolo despre faptul că în Antiohia „destul de mult norod s-a adăugat la Domnul” și că „un an întreg, au luat parte la adunările Bisericii și au învățat pe mulți oameni” (Faptele Apostolilor 11:24, 26).

În mod clar, acesta nu este un fenomen iudeu.

Apoi acești creștini din Siria sunt oameni reali. O foamete ne lovește apoi în Iudeea, dar ucenicii din Siria trimit proviziile necesare. În fapt, mulțumită generozității creștinilor din Antiohia, noi înșine ne aflăm la masa unuia dintre membrii bisericii bucurându-ne de mielul proaspăt gătit din Siria, însoțit de o salată de lăptuci cu smochine, pită coaptă, brânză de capră și sarmale cu orez. Dragostea creștină este evident delicioasă. Iarăși și iarăși, acești creștini dovedesc că ei se îngrijesc unii de alții și că își extind această grijă dincolo de frontierele naționale, către bisericile surori.

Zeci de ani trec în felul acesta, și privim cum mișcarea de plantare a bisericilor prinde contur. Saul, denumit acum Pavel, se aventurează într-o călătorie în care plantează biserici în Cipru și Asia mică, inclusiv în cetăți precum Derbe, Listra, Iconia și Antiohia Pisidiei (Faptele Apostolilor 13:4; 14:20-23). În cea de-a doua călătorie, el plantează biserici mult mai către vest, în cetățile Filipi, Tesalonic, Bereea, Corint și Efes, ca să numim doar o parte dintre acestea (Faptele Apostolilor 15:36-18:22). Apoi El face o a treia călătorie, cu scopul de a întări multe dintre aceste biserici (Faptele Apostolilor 18:23-21-26).

Către noi se întorc nu doar rapoarte verbale, ci și copii ale epistolelor scrise de apostoli către diferitele biserici – către bisericile din Galatia, Tesalonic, Corint, Roma și alte locuri. Pavel scrie chiar și din arestul la domiciliu: „[sunt] sol în lanțuri” (Efeseni 6:20). El se folosește de ciocnirile sale cu autoritățile lumii spre avantajul Împăratului Isus.

În general, răspunsul autorităților guvernamentale se vede peste tot pe hartă. Irod Antipa îi arestează și ucide pe membrii bisericii (Faptele Apostolilor 12:1-2). Proconsulul roman al Ciprului crede în mesajul lor și se convertește (Faptele Apostolilor 13:12), la fel ca un lider de sinagogă (Faptele Apostolilor 18:8). Guvernatorul Felix vede în aceasta o oportunitate pentru a câștiga bani din mită (Faptele Apostolilor 24:26). Guvernatorul Festus îi denumește pe creștini „nebuni” (Faptele Apostolilor 26:24). Împăratul Agripa este provocat iar un alt proconsul roman, Galiu, bagatelizează subiectul și trece cu vederea întreg mesajul creștinismului ca și cum ar fi alungat o muscă deranjantă (v. Faptele Apostolilor 18:17).

Este ca și cum bisericile și membrii lor sunt izolați undeva la marginea societății – parte din ea, dar totuși nu, ca și cum ar fi nici pești și nici păsări. O copie a Epistolei lui Petru ajunge în biroul nostru într-o zi, spunând exact acest lucru. El îi denumește pe creștini „străini împrăștiați” (1 Petru 1:1).

O IMAGINE CLARĂ ȘI CONSECVENTĂ

Citim și recitim rapoartele. Subliniem și ne notăm diferite observații. Apoi încercăm să vedem dacă putem pune alături piesele, așa încât să vedem ce este biserica locală și ce înseamnă membralitatea în ea. Făcând acest lucru, observăm cum din toate documentele noastre răzbat trei teme indiscutabile:

1) Însăși existența Bisericii ne unifică în jurul mesajului unui Mântuitor și Domn. Așa cum am auzit din acea primă zi la Ierusalim, expresiile „spre iertarea păcatelor” și „Isus este Domnul” revin în mod frecvent în notițele noastre. Apostolii au proclamat acest mesaj (2 Corinteni 4:5; cf. Faptele Apostolilor 17:3; Ioan 20:31). Ei îl denumesc calea mântuirii și Vestea Bună (Romani 10:9; 1 Corinteni 15:1-5; Efeseni 1:7; 1 Petru 1:3-12). Iar Duhul Sfânt le dă oamenilor limbă pentru a-l propovădui (1 Corinteni 12:3). Acești creștini respectă și ascultă de autoritatea pământească până la un punct, dar dedicarea lor finală este față de Isus. Ei se denumesc pe ei înșiși „ambasadori în lanțuri” și riscă totul pentru aceasta, chiar și moartea.

2) Creștinii sunt în mod obișnuit adunați în biserici locale, individuale, dar biserici interconectate. La început, orice credincios a fost atașat sau „adăugat” bisericii din Ierusalim. Apoi există o fază de tranziție, când ucenicii izolați sunt răsfirați, ca atunci când Filip a explicat Evanghelia famenului etiopian. Dar toate acestea sunt lucruri care se petrec la frontiera misiunii. Astfel, nu există niciun exemplu de creștini separați de biserici. Bisericile au fost plantate rapid în Antiohia, Iconia, Corint și așa mai departe. Aceste biserici au continuat să comunice între ele, să se identifice reciproc și să slujească una alteia în vremuri de nevoie, chiar dincolo de granițele naționale.

3) Creștinii se identifică în mod colectiv ca biserici. Putem vedea acest lucru din felul în care ei vorbesc despre sine: „Saul de partea lui, făcea prăpăd în Biserică” (Faptele Apostolilor 8:3). „Vestea despre ei a ajuns la urechile Bisericii” (Faptele Apostolilor 11:22). „Un an întreg, au luat parte la adunările Bisericii” (Faptele Apostolilor 11:26).

„Împăratul Irod a pus mâinile pe unii din Biserică” (Faptele Apostolilor 12:1). „Biserica nu înceta să înalțe rugăciuni către Dumnezeu” (Faptele Apostolilor 12:5). „Au adunat Biserica” (Faptele Apostolilor 14:27). „Au fost petrecuți de Biserică” (Faptele Apostolilor 15:3). „Au fost primiți de Biserică” (Faptele Apostolilor 15:4). Creștinii folosesc termenul „biserică” pentru a se identifica pe ei înșiși în viața lor comună. La nivel individual, ei aparțin unui lucru mai larg și colectiv.

4) Creștinii posedă o putere specială și o identitate de grup atunci când sunt adunați laolaltă. Pavel scrie despre biserica din Corint că sunt „adunați laolaltă, prin puterea Domnului nostru Isus” (1 Corinteni 5:4). Mai târziu în acea epistolă, el se referă la momentul când ei „se adună împreună ca biserică” (1 Corinteni 11:18), ca și cum ar fi cumva mai mult „o biserică” atunci când sunt împreună, decât atunci când sunt separați. Această adunare a credincioșilor, se pare, are puterea de a face lucruri, de a lua decizii și de a se pronunța asupra unor lucruri în Numele lui Isus.

5) Primul pas în viața creștină comună este botezul – întotdeauna. Este un lucru evident în viața acestor oameni. „Pocăiți-vă și fiecare din voi să fie botezat” (Faptele Apostolilor 2:38). „Cei ce au primit propovăduirea lui, au fost botezaţi” (Faptele Apostolilor 2:41). „Dar când au crezut pe Filip, care propovăduia Evanghelia Împărăției lui Dumnezeu și a Numelui lui Isus Hristos, au fost botezaţi, atât bărbați cât și femei” (Faptele Apostolilor 8:12). „Au căzut de pe ochii lui un fel de solzi; și el și-a căpătat iarăși vederea. Apoi s-a sculat, și a fost botezat” (Faptele Apostolilor 9:18). „A fost botezat îndată, el și toți ai lui” (Faptele Apostolilor 16:33). „Și mulți dintre Corinteni, care auziseră pe Pavel, au crezut și ei, și au fost botezaţi” (Faptele Apostolilor 18:8). „Și acum, ce zăbovești? Scoală-te, primește botezul, și fii spălat de păcatele tale, chemând Numele Domnului” (Faptele Apostolilor 22:16). De aceea, cu greu ne poate surprinde faptul că Pavel, scriind bisericii din Roma, pleacă pur și simplu de la prezumția că toți cititorii lui fuseseră botezați (Romani 6:3). Acest semn public al identității lor este un dat.

6) Creștinii au porunca de a se separa de lume și de a nu se asocia formal cu ea. Pavel nu interzice relațiile cu necreștinii (v. 1 Corinteni 5:9-10), ci le spune creștinilor să nu facă nimic care ar putea risca asocierea lor formală, în identitatea creștină, cu necredincioșii. El spune să nu se „înjuge la un jug nepotrivit cu cei necredincioși” (2 Corinteni 6:14), întrucât lumina și întunericul nu pot avea părtășie. La fel cum Dumnezeu a vrut o linie clară de demarcație între Israel și celelalte popoare, tot așa Dumnezeu cere existența unei linii clare, strălucitoare, care să facă separația între biserică și lume: „Ieșiți din mijlocul lor, și despărțiți-vă de ei, zice Domnul; nu vă atingeți de ce este necurat, și vă voi primi” (2 Corinteni 6:17). Această graniță nu poate fi în niciun caz nedefinită.

7) Viața și autoritatea bisericii locale conturează și ghidează viețile membrilor ei. Acest lucru a fost evident în primele noastre săptămâni și luni petrecute în Ierusalim. Viața creștină a început cu un cadru caracterizat de autoritate: oamenii erau botezați, erau adăugați bisericii și apoi se adunau pentru a auzi învățătura apostolilor. De aici, credincioșii își extrăgeau călăuzirea pentru viețile lor, concentrându-se pe viețile celorlalți membri ai bisericii: la mesele lor de dragoste, în rugăciunile lor, în planurile pe care le aveau, în deciziile legate de averi și bani, în grija lor pentru văduve. Dar a fost oare acest model unic și aplicabil doar acelor prime luni ale bisericii? Din generozitatea bisericii din Antiohia față de cea din Ierusalim înțelegem că nu, ca și din situațiile asemănătoare pe care nu le-am mai menționat aici, precum generozitatea Lidiei față de misionarii aflați în călătorie. Dimpotrivă, ceea ce am observat în primele luni ne-a oferit o imagine detaliată, care n-a mai trebuit repetată iarăși și iarăși în observațiile făcute de-a lungul următorilor ani, pentru că era prea evidentă. De asemenea, epistolele pe care le-am primit ne oferă crâmpeie ale aceleiași vieți comune (de exemplu Romani 12:4-16; 1 Corinteni 5:11; Galateni 2:11-12; 1 Timotei 5:9-10; Evrei 10:34; 1 Petru 4:8-11).

8) Liderii creștini sunt responsabili pentru oile lor, în mod individual. Petru le spune prezbiterilor: „Păstoriți turma lui Dumnezeu, care este sub paza voastră” (1 Petru 5:2). Pavel le transmite același lucru prezbiterilor din Efes: „Luați seama dar la voi înșivă și la toată turma peste care v-a pus Duhul Sfânt episcopi, ca să păstoriți Biserica Domnului” (Faptele Apostolilor 20:28). Prezbiterii știu pentru cine sunt responsabili.

9) Creștinii sunt responsabili să se supună anumitor lideri. Autorul Epistolei către Evrei scrie: „Ascultați de mai marii voștri, și fiți-le supuși” (Evrei 13:17). În mod clar, credincioșii trebuie să știe cine sunt liderii lor. Pavel scria: „Prezbiterii care cârmuiesc bine, să fie învredniciți de îndoită cinste” (1 Timotei 5:17). Creștinii știu pe cine să cinstească.

10) Creștinii îi exclud pe falșii credincioși de la părtășia lor. Într-una dintre epistolele sale, Pavel scrie Bisericii din Corint: „dați afară dar din mijlocul vostru pe răul acela” (1 Corinteni 5:13). Evident, nu poți exclude sau da afară pe cineva dintr-o biserică, dacă acea persoană nu aparține mai întâi acelei biserici. În altă parte, Pavel spune să îl avertizăm de două ori pe acela care provoacă dezbinări, apoi să ne „depărtăm de el” (Tit 3:10). Iar Ioan vorbește despre învățătorii falși care „au ieșit din mijlocul nostru, dar nu erau dintre ai noștri” (1 Ioan 2:19).

O BISERICĂ ESTE FORMATĂ DIN MEMBRII EI

Însumând toate aceste lucruri, un lucru este evident pentru comitetul nostru care studiază biserica din Ierusalim: a fi creștin înseamnă a aparține unei biserici. Nimeni nu ajunge mântuit, după care rătăcește de unul singur, gândindu-se dacă să se alăture sau nu unei biserici. Oamenii se pocăiesc și apoi sunt botezați în părtășia unei biserici. A privi la Hristos ca Domn înseamnă să te alături poporului lui Hristos. Este un lucru care se petrece automat, ca atunci când devii adoptat, și dintr-o dată ajungi să te așezi la masă alături de frați și surori.

Ideea de membralitate bisericească decurge din orice citim și auzim din Scriptură. Este adevărat, niciunul dintre rapoartele noastre nu îl prezintă pe vreun învățător de școală duminicală stând în fața unei clase și cerând participanților să deschidă la secțiunea 2C din caietele lor pentru a descoperi definiția „membralității în biserică”. Dar oricine, atât din interior cât și din exterior, știe ce înseamnă atunci când creștinii se referă la „biserică” și când spun despre ea că face una sau alta: „Un an întreg, au luat parte la adunările Bisericii” (Faptele Apostolilor 11:26). „Împăratul Irod a pus mâinile pe unii din Biserică” (Faptele Apostolilor 12:1). „Au adunat Biserica” (Faptele Apostolilor 14:27). A fi un membru al bisericii înseamnă să fii unul dintre acei oameni care constituie o biserică. Și iarăși spun, acești oameni știu cine sunt.

În fapt, nici măcar nu poți vorbi despre o biserică locală fără a vorbi despre membrii ei. Este ca și cum ai încerca să vorbești despre o echipă, o familie, un popor sau, da, chiar despre un club, fără a vorbi despre membrii acestora. Tocmai faptul că au membri face ca toate acestea să existe.

ÎNAPOI ÎN VIITOR

Se pare că am obținut acel lucru după care am călătorit în trecut. Au trecut câteva decenii, dar este clar că bisericile locale au existat de la începutul creștinismului, și acele biserici constau din nimic altceva decât din membrii lor. Așadar, da, ei au practicat „membralitatea în biserică”, chiar dacă nimeni nu a menționat vreodată existența unor clase pentru pregătirea membrilor sau a unor registre cu membri.

Totuși, nu toate întrebările noastre și-au găsit răspuns, prima dintre ele fiind aceasta – Ce este o biserică locală? Ultimele vești pe care le-am primit despre Pavel, aflat în Roma, era că el predica „Împărăția lui Dumnezeu” (Faptele Apostolilor 28:31). În mod clar, nu e vorba aici despre vreun club. Oamenii nu fac confuzie între cluburile lor și o împărăție. Ei nu se identifică drept ambasadori în lanțuri pentru o organizație de voluntariat. Și în mod sigur nu-și pun viețile în joc pentru un furnizor de servicii.

Așadar, ce este mai precis o biserica locală? Mai mult, ce este un membru al bisericii?

Putem să ne urcăm iarăși în mașina timpului și să ne întoarcem în prezent, pentru a răspunde acestor două întrebări. Nu te teme, nu vom mai călători în timp.

Pe drumul de întoarcere, unul dintre noi scoate o Biblie și o deschide la cartea Apocalipsa. Aceasta este, în fapt, o scrisoare a lui Ioan adresată către șapte biserici diferite din Asia Mică, biserici care se luptau cu ispita și persecuția. Către final, vedem descrierea unei fiare, care pare foarte asemănătoare lui Cezar, care pretinde că este divină și că deține imperium. Cum le încurajează Ioan pe aceste biserici? El le îndreaptă privirile către imaginea lui Hristos așezat pe tron, cu ființele cerești aruncându-și coroanele înaintea Lui. Cezar este un impostor. Doar Domnia lui Hristos este absolută. Și tocmai acesta este lucrul pe care bisericile trebuie să-l audă pentru a supraviețui ca biserici.

Isus este Domn.

Capitolul 3

CE ESTE O BISERICĂ? CE ESTE UN MEMBRU AL BISERICII?

În loc să mergem înapoi în Ierusalimul primului secol, ne vom întoarce și vom face o plimbare în afara unui bistro italian din Washington, DC. Aceasta ar trebui să fie deja o schimbare interesantă de peisaj. Alături de prietenul meu, Coyle, am luat prânzul și am vorbit despre membralitatea în biserică. Apoi Coyle mi-a pus această întrebare dificilă: „Care este diferența între doi creștini care aparțin aceleiași biserici și doi creștini care aparțin unor biserici diferite?”

Poate că deja îți imaginezi cum stau acolo, cu mai multe pete de sos marinat pe tricou, uitându-mă interzis la prietenul meu. Nu eram sigur cum să îi răspund.

Aceasta este o întrebare excelentă, care ne ajută să pătrundem în esența a ceea ce este o biserică locală și a ce înseamnă membralitatea în cadrul ei. Gândește-te la acest lucru în felul următor: Coyle aparține bisericii mele. Prietenul meu, Mike, de asemenea creștin, aparține unei biserici de la marginea orașului, de lângă aeroport. Întrebarea este, așadar: În ce fel diferă relația mea cu Coyle de relația cu Mike? Am eu responsabilități diferite față de cei doi?

Ai putea spune că toți trei aparținem Trupului lui Hristos, poporului lui Dumnezeu și Bisericii universale, atunci când vorbim despre Biserică începând cuvântul cu literă mare – B. Mai mult, toți trei suntem chemați să ne iubim unul pe altul, să ne rugăm unul pentru altul, să ne încurajăm reciproc, să mustrăm păcatul din viețile altora, și chiar să ne purtăm de grijă reciproc, pe măsură ce se ivesc astfel de ocazii.

Așadar, ce este diferit în cele două relații? Ce ar fi trebuit să-i spun lui Coyle?

Dacă nu există nicio diferență, atunci ar trebui să spunem că biserica locală nu există. Ar fi ca și cum am spune că nu există nicio diferență între relația pe care o am cu soția mea și relația pe care aș avea-o cu alte femei. Acest lucru ar fi adevărat doar dacă legământul căsătoriei n-ar exista. Dar întrucât căsătoria există, tot așa este o mare diferență în relațiile pe care le dezvolt. În mod asemănător, biserica locală există, și de aceea trebuie să existe anumite diferențe în aceste relații. Dar în ce constau ele?

Iată un indiciu: eu și biserica locală suntem capabili să exersăm disciplina formală a bisericii asupra lui Coyle, dar nu și asupra lui Mike.

Altfel spus, Isus mi-a dat, în calitate de membru al bisericii, un rol formal „judiciar” de jucat în viața creștină a lui Coyle, rol pe care nu mi l-a dat în viața lui Mike.

Dar pentru a înțelege care este acest rol, trebuie să ne întrebăm ce este biserica locală și ce sunt membrii ei. Acesta este obiectivul capitolului de față și al capitolului următor. Iar acestea trebuie să fie cele mai importante două capitole din această carte.

INSTITUȚIONAL ȘI ORGANIC

Există cel puțin două modalități prin care putem răspunde întrebării legate de biserica locală: putem răspunde acestei întrebări în mod organic sau instituțional. Putem să ne îndreptăm privirile către carne sau către coaste.

Oamenii din zilele noastre au o plăcere de a vorbi organic. Carnea este moale și plăcută. Problema este că, fără oase, carnea nu ar fi foarte plăcută la privire. Așa că avem nevoie de amândouă.

Pentru a înțelege diferența, gândește-te la asemănarea cu căsătoria. Dacă ar fi să vorbim organic despre căsătorie, ar trebui să vorbim despre toate acele lucruri minunate pe care le face un cuplu căsătorit: trăiesc împreună, își fac un cămin împreună, se implică în intimitatea căsătoriei, au copii, împărtășesc și își fac confidențe unul altuia, și așa mai departe. Acestea sunt activitățile minunate pe care le asociem relației de căsătorie.

Totuși, a vorbi instituțional despre o căsătorie înseamnă a vorbi despre lucrurile pe care societatea noastră le înțelege din ce în ce mai puțin, și pe care începe deja să le lase în urmă:

- „Ne adunăm înaintea lui Dumnezeu și în fața acestor oameni pentru a pune acest bărbat și această femeie în legământul căsătoriei.”

- „Dacă cineva are un motiv întemeiat ca să se opună unirii celor doi…”

- „Prin simbolul acestui inel, te iau în căsătorie.”

- „Vă declar soț și soție.”

În spatele tuturor acestor fraze occidentale se află ideea a ceea ce Biblia denumește unire într-un singur trup și am putea să o denumim legământ de căsătorie. Acest legământ este scheletul. Este structura care formează platforma pentru acea relație și care face diferența dintre relația unui bărbat cu soția lui și relația lui cu toate celelalte femei, și vice-versa. Este acel picior solid care susține paharul activității maritale la locul lui. În momentul în care acel picior se pierde, vinul se varsă foarte repede din pahar (v. Proverbe 5:15-16). Lumea de astăzi iubește activitățile căsniciei, dar nu și instituția ei, motiv pentru care tot mai multe cupluri trăiesc împreună fără a se căsători. Ei doresc vinul, dar nu și paharul. Și este evident că lucrurile ajung să degenereze.

Tot așa, mulți oameni aleg activitatea, nu și instituția, pentru că ei i-au văzut pe părinții sau bunicii lor stând într-o astfel de stare și având o viață mizeră. „Acestea sunt vremurile”, este explicația pe care o primim. Ei n-au avut mărturia taților lor îngrijindu-se cu tandrețe de mame, sau a mamelor lor bucurându-se de tați. Ei doar au văzut ochii îndreptându-se în diverse direcții și guri care au schimbat informație. Ei au văzut viață, viață vibrantă, dar doar în decursul disputelor dintre părinți. Cât de ironic și tragic. Și evident că nici noi nu vrem asta.

Atât regulile cât și activitățile au fost rânduite de Dumnezeu: oase și carne. Și așa este și în cazul bisericii locale.

ISUS ȘI ÎMPĂRĂȚIA

Haideți să începem cu descrierea instituțională – cu oasele sau paharul. Acesta este lucrul pe care oamenii de astăzi îl evită sau îl ratează cel mai adesea. Uniunea relațiilor care transformă un grup obișnuit de creștini – presto! – într-o biserică locală nu este o uniune de tip „până când moartea ne va despărți”. Ea este ceva diferit, ceva pe care posibilitatea disciplinei bisericii îl face evident.

În capitolul 1, am denumit biserica locală drept un avanpost sau o ambasadă. Dezvoltând, iată definiția instituțională pe care eu o dau bisericii locale, într-o singură frază: biserica locală este un grup de creștini care se adună în mod regulat în Numele lui Hristos pentru a se confirma oficial și a se supraveghea unul pe altul în membralitatea în Isus Hristos și Împărăția Lui, prin predicarea și sacramentele Evangheliei. Da, această definiție pare un pic învechită, dar fiecare cuvânt este pus acolo cu un scop anume. Înainte de a o despacheta, vreau să vezi direcția către care vreau să merg. Se poate să fi observat că în capitolul 2, în căutarea noastră după imaginile membralității aflate pe paginile Noului Testament, L-am lăsat deoparte pe Isus și Evangheliile. De ce? În parte, acest lucru se datorează faptului că Isus a vorbit despre Împărăție cu mult mai mult decât a vorbit despre biserică. Pe de altă parte, epistolele au o focalizare opusă. Iată cum:

- În Evanghelii, Isus menționează termenul „biserică” de două ori, și termenul „împărăție” de 49 de ori, asta doar în Evanghelia după Matei.

- Epistolele lui Pavel menționează termenul „biserică” de 43 de ori și termenul „împărăție” de 14 ori.

Isus a vorbit despre Împărăție. Pavel a vorbit despre biserică. Cum adică? Acest lucru ar putea să te surprindă, dar tocmai concentrarea lui Isus pe Împărăție este ceea ce stabilește biserica drept o instituție. Pavel a scris mai mult în termenii bisericii organice, lucru pe care-l vom analiza în capitolul următor. Dar ce are de-a face Împărăția lui Isus cu biserica?

A FOST ODATĂ CA NICIODATĂ... O ÎMPĂRĂȚIE…

Pentru a răspunde la întrebarea de mai sus, haideți să o transformăm într-o poveste. A fost odată o împărăție denumită Israel. Ca în toate împărățiile, Israel a avut un împărat și un ținut, alături de un set de legi. Dar, spre deosebire de majoritatea împăraților, cetățenii Israelului aveau o slujbă cu totul importantă de făcut: Israel trebuia să Îl reprezinte pe Dumnezeu înaintea lumii.

Este ca și cum Dumnezeu ar fi trimis o declarație de presă tuturor popoarelor pământului, explicând că Israel era poporul Lui și că celelalte națiuni trebuiau să îi privească pentru a vedea cum este El, Dumnezeu. Era Dumnezeu îndurător sau nu, drept sau nedrept? Priviți această națiune și veți descoperi răspunsul, spunea declarația de presă. El le dăduse evreilor un set laborios de legi, așa încât ei să știe cu precizie ce aveau de făcut.

Din nefericire, Israel a eșuat total în a se achita de această slujbă. Ei au acționat ca niște adolescenți cărora le-a păsat prea mult de opiniile prietenilor lor și mai degrabă s-au apucat să le copieze pe celelalte popoare, în loc să Îl imite pe Dumnezeu. Poate că ei se gândeau că erau prea speciali pentru Legea lui Dumnezeu. Acest lucru le-a făcut pe celelalte popoare să creadă că, de fapt, Dumnezeu nu avea nimic special de comunicat. În realitate, ele gândeau chiar că Dumnezeu trebuie să fie asemănător evreilor.

Apoi, a venit într-o zi un om numit Isus, care a afirmat patru lucruri zdrobitoare despre Împărăție:

1) Dumnezeu avea să concedieze Israelul. Ei aveau să-și piardă slujba de a-L reprezenta (Matei 3:9-12; 8:11-12).

2) Isus era Acela care avea să Îl reprezinte acum pe Tatăl ceresc (Matei 3:17; 11:27; Ioan 14:9). În fapt, El era Dumnezeu și chipul perfect al lui Dumnezeu (Coloseni 1:15).

3) Dumnezeu avea să înființeze o Împărăție, nu ca Israel, ci ca stăpânire a Sa peste un grup anume de oameni. Iar această Împărăție era pentru acei oameni care manifestau pocăință, care erau săraci în duh și smeriți precum copiii (Matei 4:17; 5:3; 18:3).

4) Cetățenii Împărăției Sale, pe care El avea să îi răscumpere prin moartea Sa pe cruce, aveau să se alăture Lui în slujba aceasta de reprezentare a lui Dumnezeu pe pământ (Matei 5:48; Romani 8:29; 1 Corinteni 15:49; 2 Corinteni 3:18; Coloseni 3:9-10).

Totuși, o Împărăție ca aceasta, fără un ținut specific și fără granițe geografice, are o dilemă politică serioasă: oricine ar putea pretinde că este cetățean în această Împărăție. Iar Isus a prevăzut că vor exista tot soiul de impostori de acest fel (Matei 7:21-23; v. și Matei 24:5; 25:44-45).

La rândul lui, acest lucru a produs un coșmar în materie de relații publice: astfel de impostori aveau să aducă ocară Numelui Împăratului. Amintiți-vă că această Împărăție a fost destinată celor care sunt pocăiți, săraci în duh și smeriți precum copiii. Trebuia să fie un alt fel de societate. Dar dacă literalmente oricine – după propriul plac — ar putea să înceapă să pretindă că este un cetățean în Împărăție, totul se poate transforma într-o anarhie. Ar trebui să uităm de acea „nouă societate”.

Cetățenii administrației anterioare erau puși deoparte prin faptul că ei trăiau într-o anume țară, geografic vorbind. Și chiar atunci când ei au părăsit acea zonă, aveau totuși o serie de elemente distinctive, precum circumcizia, Sabatul și anumite restricții de dietă. Dar cum ar trebui ca o împărăție fără ținut propriu și fără granițe, precum Împărăția lui Isus, să își identifice cetățenii? Cine ar putea să facă patrula de graniță, dacă nu există granițe?

ÎNTRERUPERE: SALA DE PRESĂ A CASEI ALBE

Haideți să luăm o pauză scurtă înainte de a continua cu această poveste a Împărăției lui Isus. Gândește-te la ce anume este pus în joc în discuția mai largă legată de membralitatea în biserică. Noi vorbim despre reprezentarea lui Dumnezeu pe planeta Pământ. Aceasta era slujba poporului Israel, corect? Mergi în aproape orice campus studențesc din zilele noastre, și vei auzi acel campus afirmând la unison că „nimeni nu poate pretinde că Îl reprezintă pe Dumnezeu”. Dar tocmai despre asta vorbim noi aici. Începi să vezi cât de important este acest subiect? Nu? Dă-mi voie să încerc o altă ilustrație. Să presupunem că m-aș îndepărta un pic de acel bistro italian și m-aș îndrepta către Casa Albă, mergând drept către sala de presă. Cândva știam pe cineva care știa pe cineva, și care m-a condus să văd sala de presă. Mi-a făcut chiar o fotografie stând pe podiumul acelei săli și privind din acel loc.

Cred că știi la ce podium mă refer. Adesea îl vezi la știri. Acel podium are sigla prezidențială imprimată pe el. În spatele lui se găsește o cortină albastră și un steag al Americii, alături de un medalion în formă ovală agățat pe perete, care conține cuvintele „Casa Albă”. Probabil că este cel mai puternic podium din lume.

De la acel podium au fost anunțate războaie. Piețele s-au mișcat. Economii întregi au fost marginalizate. Tratate internaționale au fost semnate. Milioane, chiar miliarde de vieți omenești au fost afectate.

Iată acum întrebarea mea pentru tine: Ai vorbit tu vreodată în numele președintelui Statelor Unite de la acel podium? Ai privit în lumina camerelor video ale corpului de presă acreditat la Casa Albă pentru a reprezenta în mod oficial gândurile președintelui?

Presupun că răspunsul este negativ. Președintele trebuie să te autorizeze în mod special ca să îl poți reprezenta. Nici măcar cei mai apropiați prieteni sau membri ai familiei nu se pot ridica la acel podium și nici nu pot presupune ca ar putea face asta. Ceea ce este pus în joc este mult prea important pentru ca cineva să își asume acest rol.

Bun. Iată acum o altă întrebare: Ai vorbit vreodată în Numele lui Isus și al Împărăției Lui? Te-a autorizat cineva să reprezinți gândurile acestui Împărat?

Reprezentarea lui Isus nu este o slujire lipsită de importanță. În fapt, așa cum am văzut în capitolul 1, Isus are mai multă putere și autoritate decât președintele. Cuvintele Lui nu vor eșua niciodată. Hotărârile Lui vor avea efect cât ține veșnicia. Amintește-ți că am spus că Isus deține imperium.

Îmi imaginez că mulți creștini nu s-au oprit niciodată pentru a se gândi dacă este un lucru legitim ca ei să pretindă să vorbească în Numele lui Isus. De la căderea în păcat, noi, ființele omenești, ne-am simțit vrednice să pretindem să avem orice lucru ne dorim și să ducem acest sentiment al vredniciei noastre în creștinismul nostru.

Adevărul este însă că ființele omenești nu au niciun drept de a face ceva fără autorizarea lui Dumnezeu. Și același lucru este aplicabil în cazul Împărăției lui Isus: noi nu putem acționa în mod legitim decât în acele lucruri pentru care El ne-a dat permisiunea. O ființă omenească, la nivel individual, nu poate decide dintr-o dată că el sau ea aparține Împărăției lui Isus și, ca urmare a acestui lucru, ar avea dreptul de a sta înaintea planetei și de a-L reprezenta oficial pe Isus. N-ai putea pretinde să faci acest lucru în cazul președintelui. Dar de ce crezi că ai putea să faci acest lucru în Numele Împăratului președinților?

Pauza s-a sfârșit. Care este ideea cu care să rămânem? Este o obrăznicie să presupui că ai autoritatea de a-L reprezenta pe Împăratul Isus, Fiul divin, după cum este o obrăznicie să presupui că ai autoritatea de a-l reprezenta pe președintele Statelor Unite – ba chiar mai mult decât atât, în fapt. Cineva trebuie să te autorizeze.

POVESTEA CONTINUĂ: CHEILE ÎMPĂRĂȚIEI

Ne întoarcem acum la povestea noastră despre Împărăția lui Isus, acea Împărăție fără țară și fără granițe. Cine are autoritatea de a declara public cine este și cine nu este cetățean al ei? Pentru început, Petru și apostolii au avut această autoritate. Într-o zi, Isus i-a avertizat pe apostoli să nu-și pună încrederea în învățăturile liderilor Israelului (Matei 16:1-12). Mandatul slujirii acestor rabini expirase, așa încât aveau să părăsească clădirea „Capitoliului” în scurtă vreme, luând cu ei și conținutul documentelor din birourile lor. Apoi El i-a întrebat cine credeau ei că era El. Petru, probabil acționând în numele tuturor apostolilor, a răspuns: „Tu ești Hristosul, Fiul Dumnezeului celui viu!” (Matei 16:16). Isus a confirmat răspunsul lui Petru, spunând că acesta îi fusese dat de către „Tatăl din ceruri”. Apoi a continuat astfel:

„Și Eu îți spun: tu ești Petru, și pe această piatră voi zidi Biserica Mea, și porțile Locuinței morților nu o vor birui. Îți voi da cheile Împărăției cerurilor, și orice vei lega pe pământ, va fi legat în ceruri, și orice vei dezlega pe pământ, va fi dezlegat în ceruri.” (Matei 16:18-19).

Aceasta este prima situație din cele două în care Isus folosește cuvântul biserică. Aici, El vorbește despre Biserica universală, anume mulțimea tuturor credincioșilor din toate veacurile, care se vor aduna la sfârșitul istoriei. Isus va fi Cel care va strânge această adunare la sfârșitul veacurilor.

Dar cum o zidește El? El o zidește „pe această stâncă”. Care stâncă? Teologii au dezbătut multă vreme dacă stânca este Petru sau mărturia lui Petru. În fapt, cred că trebuie să spunem că ambele sunt corecte. Teologul Edmund Clowney scrie: „mărturia nu poate fi separată de Petru, și nici Petru nu poate fi separat de mărturia lui”[4]. Isus Își va zidi biserica nu pe cuvinte și nu pe oameni, ci pe oameni care cred cuvintele corecte ale Evangheliei (precum faptul că însuși Cuvântul S-a făcut trup). Isus Își va zidi biserica pe acești mărturisitori.

Apoi Isus le-a dat lui Petru și apostolilor cheile Împărăției, ceea ce i-a conferit lui Petru autoritatea de a face ceea ce Isus tocmai făcuse cu el: să acționeze ca reprezentant oficial al lui Dumnezeu pe pământ, spre confirmarea mărturiilor adevărate ale Evangheliei și a mărturisitorilor lor.

Interacțiunile dintre cer și pământ din acest pasaj sunt uimitoare atunci când le analizăm. Petru a mărturisit corect cine era Isus, iar Isus a spus că răspunsul corect al lui Petru venise de la Tatăl din ceruri. Chiar dacă Isus se afla pe pământ, El a vorbit în numele Cerului. Apoi, chiar în următoarea frază, El l-a autorizat pe Petru să facă același lucru – anume să reprezinte ceea ce este legat și dezlegat în ceruri prin a lega și dezlega pe pământ!

Teologii biblici vorbesc uneori despre „legare și dezlegare” ca despre o activitate judiciară sau rabinică, lucru care ne este de ajutor pentru înțelegerea acestei fraze. De exemplu, un Rabbi putea decide dacă o anume lege se aplica – legare – unei anumite persoane într-un anumit set de circumstanțe. În esență, Isus le-a dat apostolilor acest fel de autoritate: autoritatea de a sta înaintea unui mărturisitor, de a analiza mărturia lui sau a ei, de a privi la viața lui sau a ei și de a anunța decizia oficială în numele Cerului. Este aceasta o mărturie corectă? Este acesta un mărturisitor adevărat? Cu alte cuvinte, apostolii aveau autoritatea Cerului pentru a declara cine este pe pământ un cetățean al Împărăției și care reprezintă astfel Cerul.

Eu nu spun că Isus a înființat în Matei 16 un „program de membralitate în biserică”, ci faptul că El a înființat în mod indiscutabil biserica – ea este constituită, în esență, din membrii ei – și El i-a dat acestei biserici autoritatea cheilor pentru a continua să se zidească pe sine – în esență fiind vorba de autoritatea de a-i primi și de a-i exclude pe membri. Autoritatea cheilor este autoritatea de a evalua mărturia credinței și a vieții unei persoane, și de a face astfel o judecată.

Două capitole mai departe, unde Isus folosește termenul biserică pentru cea de-a doua și ultima dată, vedem aceste chei puse în acțiune:

„Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te și mustră-l între tine și el singur. Dacă te ascultă, ai câștigat pe fratele tău. Dar, dacă nu te ascultă, mai ia cu tine unul sau doi inși, pentru ca orice vorbă să fie sprijinită pe mărturia a doi sau trei martori. Dacă nu vrea să asculte de ei, spune-l Bisericii; și, dacă nu vrea să asculte nici de Biserică, să fie pentru tine ca un păgân și ca un vameș. Adevărat vă spun, că orice veți lega pe pământ, va fi legat în cer; și orice veți dezlega pe pământ, va fi dezlegat în cer. Vă mai spun iarăși, că, dacă doi dintre voi se învoiesc pe pământ să ceară un lucru oarecare, le va fi dat de Tatăl Meu care este în ceruri. Căci acolo unde sunt doi sau trei adunați în Numele Meu, sunt și Eu în mijlocul lor.” (Matei 18:15-20).

Pasajul începe cu imaginea unui frate care păcătuiește, iar păcatul lui constituie o îndepărtare de la mărturia lui de credință. Isus apoi recomandă patru etape de confruntare. În prima etapă, confruntarea rămâne în spațiul privat. Dacă păcătosul se pocăiește, mărturia credinței lui îi recâștigă credibilitatea, iar confruntarea se oprește. Viața lui se potrivește mărturiei sale. El Îl reprezintă iarăși corect pe Isus.

În etapa a doua, confruntarea se extinde, incluzând doi sau trei martori, asemenea situației judecăților din Vechiul Testament. În etapa a treia, întreaga biserică sau adunare devine implicată. Dacă păcătosul încă nu se pocăiește, intervine etapa a patra, care implică excluderea acelui individ din comunitatea legământului – tratându-l ca pe un străin. Uneori, această etapă este denumită disciplina bisericii sau excomunicare.

Apoi Isus invocă din nou cheile Împărăției: oricare este lucrul pe care biserica îl leagă pe pământ va fi legat în cer, și orice dezleagă biserica pe pământ va fi dezlegat în cer. Aici, Isus nu tratează chestiunea în ceea ce privește pe apostoli sau biserica universală. El are în vedere o biserică locală. Biserica locală, se pare, a fost înzestrată cu cheile apostolice ale Împărăției. Drept rezultat, biserica locală are autoritatea Cerului pentru a declara ce persoane de pe pământ sunt cetățeni ai Cerului și care astfel reprezintă Cerul. Isus a autorizat biserica locală pentru a sta înaintea unui mărturisitor, pentru a analiza mărturia și viața lui, și pentru a anunța decizia oficială în numele Cerului. Este acea mărturie una corectă? Este acesta un mărturisitor adevărat? Este același lucru pe care Isus l-a făcut cu Petru. Și același lucru avea să îl facă în ce privește sacramentele care sunt stabilite în Matei 26 și Matei 28 – Cina Domnului și botezul.

Matei 18, care este plin de această temă a cerului și pământului, mai plin decât Matei 16, ne prezintă o imagine clară a acestei autorități în contextul disciplinei bisericii. Dar abilitatea de a exclude pe cineva din calitatea de membru presupune deținerea unei autorități pentru evaluarea mărturiei credinței și a faptelor acelei persoane, și de a lua o decizie în acest sens. Această autoritate începe în momentul în care acea persoană se înfățișează la ușa clădirii bisericii, pretinzând, așa cum Petru a făcut, că Isus este Hristosul.

Așa cum am afirmat în capitolul 1, autoritatea reprezentativă a statului se vede cel mai clar în abilitatea acestuia de a pune capăt vieții unei persoane. În mod asemănător, autoritatea reprezentativă a bisericii în Împărăția lui Hristos se vede cel mai clar în abilitatea acesteia de a exclude o persoană din statutul de cetățean în Împărăția lui Hristos. În ambele cazuri, aria deplină de cuprindere a autorității instituționale este indicată prin puterea de a pune capăt în mod decisiv calității de membru a unei persoane, într-un caz prin moarte și în celălalt prin excomunicare.

Totuși, această autoritate este exercitată atunci când „doi sau trei sunt adunați în Numele Meu” (Matei 18:20), și când ei botează o persoană „în Numele Tatălui și al Fiului și al Sfântului Duh” (Matei 28:19), autorizând acea persoană să fie în mod oficial un ucenic. Ca atare, atunci când ajungem la subiectul uceniciei creștinului față de Hristos, biserica locală este autoritatea cea mai înaltă pe care creștinul o are pe pământ.

Dar aceasta nu este o autoritate absolută, după cum nici statul nu are autoritatea absolută. Însă Hristos dorește ca cei ce sunt creștini să se supună supravegherii din partea bisericilor locale, în virtutea cetățeniei lor în Împărăția Lui.

Va folosi biserica locală aceste chei într-un mod perfect? Nu. Ea va face greșeli, la fel cum orice altă autoritate pământească face greșeli. Ca atare, biserica locală va fi o reprezentare imperfectă a adunării lui Hristos de la sfârșitul istoriei. Dar faptul că ea face greșeli, la fel cum președinții și părinții fac greșeli, nu înseamnă că ea este lipsită de un mandat caracterizat de autoritate.

Înseamnă toate acestea că ceea ce face o biserică locală pe pământ ar putea schimba starea unei persoane în ceruri? Nu, căci slujba bisericii este asemenea unui ambasador sau a unei ambasade. Amintește-ți ce spuneam despre vizitarea ambasadei Statelor Unite din Bruxelles, atunci când mi-a expirat pașaportul. Nu ambasada m-a făcut cetățean, ci ea doar a confirmat în mod oficial acest lucru, într-o modalitate în care eu nu puteam să o fac - și același lucru este valabil în biserica locală.

CE ESTE O BISERICĂ LOCALĂ?

Haideți să ne întoarcem la definiția aceea instituțională, într-o singură frază, cu privire la biserica locală.

Spuneam că o biserică locală este un grup de creștini care se adună regulat în Numele lui Hristos pentru a se confirma oficial și a se supraveghea unul pe celălalt ca membri în Isus Hristos și în Împărăția Lui, prin predicarea Evangheliei și sacramentele acesteia. Observați cele cinci părți ale acestei definiții:

- Un grup de creștini.

- O adunare regulată.

- O exersare de către congregație a abilității de a confirma și supraveghea.

- Scopul de a-L reprezenta oficial pe Hristos și Domnia Lui pe Pământ – ei se adună în Numele Lui.

- Folosirea predicării și a sacramentelor/rânduielilor în aceste scopuri.

Așa cum afirmația declarativă a unui păstor îi transformă pe un bărbat și o femeie într-un cuplu căsătorit, tot așa, ultimele patru puncte de mai sus transformă un grup obișnuit de creștini care petrec timp împreună în parc – presto! – într-o biserică locală.

Adunarea este importantă pentru o mulțime de motive. Unul dintre acesta este că ea este locul unde noi, creștinii, „mergem în public” pentru a ne declara dedicarea noastră cea mai înaltă față de Hristos. Este avanpostul sau ambasada care oferă o imagine publică a națiunii noastre viitoare. Și este locul unde ne plecăm înaintea Împăratului nostru, doar că îl denumim închinare. Faraonii acestei lumi ar putea să ni se împotrivească, dar Dumnezeu Își atrage la Sine poporul din rândul națiunilor existente, mântuindu-i ca să I se închine. El va clădi această congregație puternică.

De asemenea, adunarea este locul unde Împăratul nostru pune în aplicare stăpânirea Sa prin predicare, sacramente și disciplina bisericii. Predicarea Evangheliei explică „legea” poporului nostru. Ea proclamă Numele Împăratului nostru și explică jertfa pe care El a făcut-o, și prin care a devenit Împăratul nostru. Ea ne învață căile Lui și ne confruntă atunci când suntem neascultători. În final, ea ne asigură de revenirea Lui iminentă.

Prin botez și Cina Domnului, biserica flutură steagul și înfățișează uniforma armatei poporului nostru. Ea ne face vizibili. A fi botezați înseamnă a ne identifica cu Numele Tatălui, al Fiului și al Duhului Sfânt, ca și a ne identifica în unirea noastră cu moartea și învierea lui Hristos (Matei 28:19; Romani 6:3-5). A primi Cina Domnului înseamnă să proclamăm repetat moartea Lui și calitatea noastră de membri în Trupul Său (1 Corinteni 11:26-29; cf. Matei 26:26-29). Dumnezeu vrea ca poporul Său să fie cunoscut și marcat în mod distinct. El dorește să existe o linie de demarcație între biserică și lume.

Ce este biserica locală? Este instituția pe care Hristos a creat-o și a autorizat-o pentru a propovădui Evanghelia Împărăției, pentru a-i confirma pe credincioșii în Evanghelie, pentru a supraveghea ucenicia lor și pentru a-i da pe față pe impostori. Așa cum am spus în capitolul 1, noi nu ne alăturăm bisericilor în felul în care devenim membri în cluburi. Noi ne supunem lor în felul în care ne supunem guvernului.

Iar acest lucru ne conduce la membralitatea în biserică.

CE ESTE MEMBRALITATEA ÎN BISERICĂ?

Ce este membralitatea bisericească? Este o declarare a cetățeniei în Împărăția lui Hristos. Este un pașaport. Este un anunț făcut în sala de presă a Împărăției lui Hristos. Este declarația că ești un reprezentant oficial, autorizat, bona fide, al lui Hristos. Dacă ar fi să formulăm o altă definiție complicată, am putea spune că membralitatea în biserică este o relație oficială între o biserică și un creștin, caracterizată prin confirmarea și supravegherea de către biserică a uceniciei creștinului și prin supunerea creștinului în ce privește viața și ucenicia lui față de grija bisericii.

Observați din nou că sunt prezente în această definiție mai multe elemente:

- O biserică confirmă oficial mărturia credinței și botezul unei persoane ca fiind credibile.

- Ea promite să supravegheze ucenicia acelei persoane.

- Persoana în cauză își supune oficial ucenicia slujirii și autorității acestui trup al bisericii și liderilor lui.

Trupul bisericii îi spune individului respectiv: „Noi recunoaștem mărturia credinței tale, botezul și ucenicia ta față de Hristos ca fiind valide. De aceea, confirmăm public și te recunoaștem ca aparținând lui Hristos, și extindem părtășia noastră incluzându-te sub supravegherea noastră”. În esență, acel individ răspunde trupului bisericii: „atâta vreme cât vă recunosc drept o biserică credincioasă, care propovăduiește Evanghelia, supun prezența și ucenicia mea dragostei și supravegherii din partea voastră”.

Într-un fel, toate acestea sunt asemănătoare acelui „da” dintr-o ceremonie de căsătorie, motiv pentru care unii s-au referit la aceste lucruri cu expresia legământul bisericii locale.

Cu alte cuvinte, membralitatea în biserică are de-a face cu faptul că biserica își asumă responsabilitatea specifică pentru tine, și tu față de biserică. În mod clar, prezbiterii sau liderii bisericii au un rol reprezentativ de jucat aici, când vine vorba de supravegherea din partea bisericii. Dar vom ajunge ceva mai târziu la acest subiect.

Observați apoi cum această definiție ne ajută să explicăm diferența dintre relația mea cu Coyle, care este membru în biserica mea, și relația pe care o am cu Mike, care aparține unei alte biserici. Coyle și cu mine primim confirmarea și supravegherea din partea unei ambasade, în timp ce Mike primește aceste lucruri din partea alteia. Este ca și cum doi dintre noi primim pașapoartele ștampilate de la ambasada Statelor Unite din Bruxelles, în timp ce Mike și-l primește de la ambasada Statelor Unite din Paris.

Este adevărat că un creștin trebuie să aleagă să se alăture unei biserici, dar acest lucru nu transformă biserica într-o organizație de voluntariat. Noi suntem, în fapt, obligați să alegem o biserică locală la fel cum suntem obligați să Îl alegem pe Hristos. Odată ce L-a ales pe Hristos, creștinul nu are nicio altă opțiune decât să aleagă o biserică locală, în care să devină membru.

Capitolul 4

CUM SUNT BISERICA ȘI MEMBRII EI?

Știi ce este o metaforă mixtă? Constă din folosirea a două imagini diferite care nu se potrivesc împreună într-o singură expresie. Ai putea să-ți amintești de Jiminy, greierul din Pinocchio, care exclama: „ți-ai uns felia cu unt, acum dormi pe ea!”[5] Chiar și astăzi mă regăsesc repetând uneori cuvintele lui Biff, încăpățânatul din filmele Înapoi în Viitor: „hai să facem precum un copac și să o ștergem de-aici.”[6]

Apoi există descrierea comicului Dave Barry făcută căderii burselor în 1929: „Economia aparent prosperă a țării a fost dată pe față ca fiind un simplu tigru de hârtie, cu picioarele de lut, care trăiește într-o casă de paie, și care a strigat prea des ‚Lupul’”[7]

Totuși, nu doar autorii de comedie folosesc astfel de metafore. Și poeții apelează la artificii literare, chiar dacă combinațiile folosite de ei sunt mai subtile. T.S. Eliot își începe una dintre poeziile sale cu un vers despre „zăpada uitucă”[8], iar William Butler Yeats scrie despre umblarea pe vise[9]. Strict vorbind, zăpada nu poate să uite, iar visele nu pot fi călcate în picioare. Dar împerecherea neașteptată a metaforelor, în ambele cazuri, ne permite să vedem lucruri adevărate, pe care în mod obișnuit nu le putem vedea în limbajul mai literal.

Se poate să fi observat că autorii Noului Testament întrepătrund adesea metaforele lor, și o fac în mod intenționat, asemenea poeților. Gândește-te la situația lui Pavel când le spune efesenilor, „mă rog să vă lumineze ochii inimii” (Efeseni 1:18). Inimile nu au ochi, dar aducerea împreună a celor două ne ajută să înțelegem ceva profund.

FOTOGRAFII CU BOLURI DE FRUCTE LA PARADĂ

Când autorii Noului Testament încep să vorbească despre biserică și membrii ei, ei împing această amestecare a metaforelor la maxim, ca și cum ai apăsa butonul turbo pe caii putere ai unei mașini. Pavel vorbește despre a fi botezat într-un trup, ca și cum cineva ar putea fi cufundat într-un corp omenesc. Petru vorbește despre creștini ca fiind „pietre vii”, ea însăși o metaforă mixtă, după care spune că aceste „pietre vii, sunt zidite ca să fie o casă duhovnicească, o preoție sfântă” (1 Petru 2:5). Dacă aș fi scris o propoziție ca aceasta la ora de literatură din liceu, profesorul meu și-ar fi luat pixul roșu și ar fi plecat la plimbare. Nu sunt sigur ce-ar fi făcut odată ajuns acolo, dar cel puțin știu că și-ar fi luat pixul roșu cu el.

Atunci când deschizi Biblia și citești ce spune Dumnezeu despre biserică, te vei descoperi holbându-te la o imensă metaforă mixtă. Citim despre faptul că biserica este un trup, o turmă de oi, mlădițe ale unei vițe, o mireasă, un templu, casa lui Dumnezeu, un popor, o națiune sfântă, o preoție împărătească, sarea pământului, Israelul lui Dumnezeu, cea aleasă, și așa mai departe. Aceste imagini continuă să vină, una după alta. Este ca și cum ai răsfoi un album de fotografii. Sau poate ca și cum ai privi la desfășurarea unei parade. Sau poate ca și cum ai privi într-un bol de fructe. Aș putea spune că este ca și cum ai privi la un album de fotografii plin de boluri cu fructe, care participă la o paradă.

În capitolul anterior, am privit la biserica locală sub aspect instituțional: ea este adunarea credincioșilor pe care Hristos a instituit-o pentru scopul specific de a folosi cheile Împărăției și de a face ucenici, prin predicare și sacramente. Aceasta este o biserică locală. Este un trup care poartă cheile, un trup înființat de Isus spre beneficiul oricărei persoane pe care El a răscumpărat-o cu sângele Său.

Dar dacă am încheia descrierea noastră aici, ar fi ca și cum am spune că o căsătorie este legământul marital, dar nu am spune nimic despre toate activitățile pe care acesta le face posibile într-un mod unic și minunat, precum intimitatea fizică și clădirea parteneriatului între cei doi. Perspectiva instituțională are nevoie să fie însoțită de cea organică, așa cum am spus. Regulile unei instituții nu doar că constrâng, ele dau și autoritate. Ele conferă putere. Ele construiesc o platformă pentru acțiune.

Cheile Împărăției, urmate de Marea Trimitere dată de Hristos în Matei 28, îi fac capabili pe ucenicii lui Hristos să își însușească minunățiile noului legământ și să le pună în practică aici, pe pământ. Și tocmai acesta este locul unde toate metaforele biblice ale bisericii intră în joc: trupul, mireasa, templul, familia și așa mai departe. Noi trăim acest aspect al trupului, al miresei, al templului și al familiei noastre prin structurile de dare de socoteală ale activității bisericii, aplicate în confirmarea, supravegherea și disciplina membrilor. Limbajul instituțional al cheilor și Împărăției, ai putea spune, acționează ca acel bol care susține toate fructele sau ca albumul care oferă loc și afișează fotografiile.

Desigur, Împărăția lui Isus nu este metaforică, cel puțin nu în același fel în care sunt celelalte metafore care descriu biserica. Împărăția lui Isus este, în realitate, o Împărăție. El domnește cu adevărat peste poporul Lui. Dar biserica nu este în mod real un trup omenesc, nu este o mireasă într-o rochie, un templu făcut din cărămizi, o familie de indivizi înrudiți biologic, și așa mai departe.

Acestea sunt metafore. Iată de ce noi am început cu ideea Împărăției lui Hristos – pentru a ne ajuta să descriem ce sunt biserica și membrii ei. Dar apoi trebuie să ne întoarcem către biserica organică sau, altfel spus, cum sunt biserica și membrii ei. Acești membri sunt ca un trup, ca o mireasă care se pregătește, ca un templu, ca o familie, ca o preoție împărătească și așa mai departe.

Iată de ce nu este suficient să spunem doar că biserica este o ambasadă a unor cetățeni oficiali. Atunci când am pășit pragul ambasadei Statelor Unite din Bruxelles, nimeni nu s-a referit la mine ca frate, așa cum se întâmplă în biserică. Dar de ce îmi spun ei frate la biserică? Pentru că a aparține unei biserici înseamnă a aparține unei familii.

Biserica nu se aseamănă cu nimic de pe pământ. Este în mod simultan o familie, un trup, o turmă – ai prins ideea. Ea ar fi o pictură dificil de realizat, chiar și pentru cei mai buni artiști.

IMPORTANȚA METAFORELOR BIBLICE ALE BISERICII

Dă-mi voie să mai fac câteva afirmații despre aceste metafore și să explic de ce ele sunt atât de importante pentru a înțelege membralitatea bisericii.

1. Fiecare dintre ele are ceva de spus prin descrierea unui anume aspect al unității noastre într-o biserică. Fiecare metaforă ne învață ceva diferit despre felul în care sunt descrise biserica și membrii ei. A descrie biserica drept o familie înseamnă să vorbești despre intimitatea relațională și identitatea comună din ea. A denumi biserica un trup înseamnă să spui că membrii ei sunt dependenți unii de alții, dar au diferite roluri. Când te referi la ea ca templul Duhului Sfânt, spui că Dumnezeu Se identifică în mod special cu ea și locuiește în acești oameni.

Limbajul viței și mlădițelor comunică dependența bisericii de Isus și de Cuvântul Lui, pentru a rămâne în viață. Este suficient de clar, nu? Gândește-te la aceste lucruri în termenii unei uniuni. Uniunea dintr-un cuplu căsătorit servește unui scop diferit decât unirea a două cărămizi într-o clădire, pentru că cele două sunt feluri diferite de uniuni. Dar cum trebuie să fie uniunea din bisericile noastre? Ca o unire într-o căsătorie? Ca o unire a mai multor cărămizi? Cum? Ei bine, avem nevoie să împrumutăm cuvinte și idei din toate aceste imagini pentru a putea fi în măsură să caracterizăm relațiile din biserica locală. Nu este acest lucru uimitor?

Așadar, atunci când oamenii mă întreabă: „Se găsește oare în Biblie ideea de membralitate în biserică?”, mă simt pe jumătate ispitit să răspund, „nu, nu se găsește în Biblie, cel puțin nu în felul în care ți-o imaginezi”. Biblia conține o viziune mult mai bogată și mai complexă asupra felului cum creștinii ar trebui să își trăiască unitatea în bisericile locale. Este ca și cum am fi căutat mere, când în realitate ar fi trebuit să căutăm boluri întregi de fructe.

Nimic nu se aseamănă pe pământ cu biserica locală.

2. Avem nevoie de toate aceste imagini pentru a descrie o biserică și pe membrii ei. Dacă toate aceste metafore sau imagini au un rol anume, atunci avem nevoie de toate. Nu poți doar să alegi fructul tău favorit din bol și să uiți de restul – „voi lua merele și voi lăsa portocalele acolo, mulțumesc”. Nu, trebuie să iei întreg bolul.

Cu alte cuvinte, trebuie să te gândești de două ori înainte de a te decide care dintre metaforele bisericii este mai importantă. Unii creștini au încercat în istoria bisericii să spună că aceasta este mai mult trupul lui Hristos decât poporul lui Dumnezeu. Dar asta ar suna ca și cum aș spune că sunt mai degrabă soț decât tată, sau mai mult tată decât soț. Trebuie să recunosc că soția sau copiii ar putea să prefere un anume rol între cele două, dar eu sunt amândouă. Pentru a descrie cine sunt eu cu adevărat, ai nevoie atât de calificativele „tată” și „soț”, cât și de o mulțime de lucruri asemănătoare.

Bisericile nesănătoase, uneori chiar denominațiile de acest fel, ajung uneori să fie rezultatul liderilor bisericilor, care și-au ales metaforele favorite din acel bol și le-au lăsat deoparte pe celelalte – ele au devenit doar intimitate (familie) sau doar ierarhie (trup).

3. Fiecare dintre aceste metafore ajunge să fie pusă în practică la nivel local. Fiecare metaforă biblică a bisericii ajunge să fie întruchipată – pusă într-un trup – în biserica locală. Familia, trupul, templul, poporul – toate aceste descrieri ale bisericii lui Hristos există nu doar plutind în aer. Ele devin concrete în locuri specifice. Ele ajung să fie puse în practică la nivel local.

Dar nu aparțin oare toți creștinii de pretutindeni familiei lui Dumnezeu? Fără îndoială că da, însă Dumnezeu îți dă oportunitatea să acționezi ca o familie alături de biserica ta locală; îi tratezi mai înainte de toate ca pe frații și surorile tale. Dar nu este răspândit trupul lui Hristos, conținându-i pe creștinii din toată lumea? Evident că da, dar tu trăiești în calitate de trup al lui Hristos în biserica ta locală. Unul dintre voi trebuie să fie gura, celălalt cotul, celălalt esofagul. Asta înseamnă că ai nevoie de toți acești creștini pentru a descrie oricare dintre bisericile vii pe care le-ai întâlnit vreodată. Acolo se găsește Biserica Baptistă nr.1 sau Biserica Prezbiteriană sau Biserica Luterană Sfântul Marcu, sau Biserica Harul sau Adunarea Călătoria, și fiecare dintre acestea formează poporul lui Dumnezeu. Acolo se găsește templul Duhului Sfânt. Acolo ai trupul lui Hristos. Nu se găsește acolo doar un braț sau un călcâi al trupului lui Hristos.

Descrierea pe care Pavel o face trupului lui Hristos în 1 Corinteni 12 ne furnizează o ilustrație minunată a acestui lucru. Se referă oare Pavel la trupul local din Corint, sau la trupul universal al lui Hristos atunci când vorbește despre trup și membrele lui, în acest pasaj? Iată care este fraza: „Voi sunteți trupul lui Hristos, și fiecare, în parte, mădularele lui” (1 Corinteni 12:27). Asta sună destul de local. Dar, mai devreme, Pavel se inclusese și pe el: „noi toți, în adevăr, am fost botezaţi de un singur Duh, ca să alcătuim un singur trup” (1 Corinteni 12:13). Pavel nu se găsea în Corint. Așadar, vorbește el aici despre biserica universală?

Problema pe care o avem înaintea noastră nu este atât de dificilă, dacă ne amintim că biserica universală este prezentă în biserica locală. Biserica locală este un avanpost al Bisericii universale viitoare. Asta înseamnă că Pavel se îndreaptă când într-o direcție, când în alta. Atunci când el scrie, „mădularele trupului, care par mai slabe, sunt de neapărată trebuință” (1 Corinteni 12:22), aș spune că el intenționează să sublinieze aspectul local al trupului. Totuși, când scrie apoi, „noi toți, în adevăr, am fost botezaţi de un singur Duh, ca să alcătuim un singur trup” (1 Corinteni 12:13), aș zice că el înclină către sublinierea aspectului universalității bisericii. Pe scurt, 1 Corinteni 12 este o ilustrație minunată a felului cum biserica locală ar trebui să înceapă să întruchipeze astăzi ceea ce va fi adunarea lui Hristos de la sfârșitul istoriei.

Pentru a statua acest lucru în alt fel, putem spune că membralitatea ta într-o biserică locală prezintă o imagine a membralității tale în trupul Lui de la sfârșitul veacului. Ai putea să fii mulțumit cu întreaga idee de „biserică” doar la nivel intelectual. Dar Isus nu a rămas la asta. El a vrut ca Biserica Sa și calitatea ta de membru în ea să se arate în mod real. Ca atare, nu îți poți împlini responsabilitățile față de alți creștini și față de liderii bisericii în lipsa bisericii locale, cel puțin nu în felul în care Scriptura te cheamă să le împlinești. În mod asemănător, ceilalți creștini și liderii bisericii nu se pot achita de responsabilitățile lor față de tine în lipsa bisericii locale. Ai nevoie de un trup al lui Hristos pentru a fi trupul lui Hristos. Ai nevoie de o familie a lui Dumnezeu pentru a fi familia lui Dumnezeu.

Cum împlinești porunca lui Isus de a ne „iubi unii pe alții” (Ioan 13:34)? Cum împlinești porunca lui Pavel - „purtați-vă sarcinile unii altora” (Galateni 6:2)? Cum împlinești cuvintele lui Petru - „fiecare din voi să slujească altora după darul, pe care l-a primit” (1 Petru 4:10)?

Asculți de toate aceste porunci prin (membralitatea ta în) biserica locală.

Iată o altă modalitate de a te gândi la ce anume este pus în joc: cum răspundem aceluia care pretinde că este „neprihănit în Hristos”, dar nu caută niciodată neprihănirea? Am spune că acel om s-a amăgit singur și l-am îndemna să se pocăiască. Cei cărora li s-a dat fără plată neprihănirea lui Hristos caută în schimb neprihănirea (de ex. Romani 6:2 sau 1 Ioan 3:7). În același fel, cum ar trebui să îi răspundem aceluia care pretinde că aparține trupului universal al lui Hristos, dar nu se alătură niciodată unui trup al lui Hristos la nivel local, pe pământ? Am spune că acea persoană se amăgește și ar trebui să se pocăiască.

Trupul lui Hristos, poporul Tatălui și templul Duhului Sfânt se vor aduna pe deplin în glorie. Dar este uimitor că poți găsi expresii imperfecte, avanposturi sau ambasade ale acelei adunări, și asta chiar acum, în biserica locală.

Nimic nu se aseamănă pe pământ cu biserica locală, căci ea vine din veșnicie!

4. Acestea nu sunt în realitate metafore, ci niște umbre. Poți vedea acest lucru în Efeseni 5, unde Pavel scrie: „De aceea va lăsa omul pe tatăl său și pe mamă-sa, și se va lipi de nevastă-sa, și cei doi vor fi un singur trup. Taina aceasta este mare (vorbesc despre Hristos și despre Biserică)” (Efeseni 5:31-32). Pavel vorbește aici despre căsătorie, dar apoi schimbă subiectul în mod cu totul neașteptat. El afirmă că mariajul se referă la Hristos și biserică. Căsătoria este un simbol sau o umbră a lui Hristos și a bisericii. Și înțelegem acest lucru atunci când ne gândim că ea este realitatea, când conștientizăm că dragostea lui Hristos pentru biserică este un simbol al căsătoriei.

Este ca și cum Dumnezeu, înainte să fi creat lumea, Și-ar fi spus, „Cum aș putea să pun în țesătura creației un simbol sau o umbră a dragostei Fiului Meu pentru biserica legământului? Cum aș putea să proclam acest lucru în mod universal, așa încât oricine să îl vadă și să conștientizeze că se găsește în umbra unui lucru cu adevărat imens?”

Răspuns: El a creat căsătoria. Ea este o schiță în umbră, care îndreaptă privirile către realitate – Hristos și biserica. Iar eu cred că acest lucru este la fel de adevărat pentru toate metaforele biblice care descriu biserica. Ele sunt umbre a ceva mult mai mare. Gândește-te în același fel la referința făcută de Pavel la Tatăl ceresc, „din care își trage numele orice familie, în ceruri și pe pământ” (Efeseni 3:15). Dumnezeu i-a rânduit pe tații pământești așa încât întreaga lume să aibă o schiță în umbră a relației noastre cu Tatăl ceresc și să poată conștientiza cum este aceasta.

De ce crezi că Dumnezeu a creat frați și surori? Din nou, pentru ca orice persoană să capete o imagine a realității mărețe care începe acum, în biserica locală și care așteaptă să se finalizeze în slavă.

Dar cu privire la mlădițe și viță? Această metaforă ne oferă o imagine a dependenței noastre de Cuvântul lui Hristos. Eu cred că, odată ajunși în slavă, dependența noastră totală de El va deveni mult mai clară. Chiar și metaforele Vechiului Testament atribuite bisericii, precum cea a Templului, deși ne îndreaptă privirile înapoi, către viața poporului Israel, ele ne îndreaptă în același timp și înainte, către realități mărețe din viitor.

FĂRĂ ASEMĂNARE

Începi să înțelegi de ce am continuat să spun că în această lume nu se găsește nimic asemenea bisericii locale și membrilor ei? Relațiile pe care le avem în biserica locală se vor dovedi în final a fi mult mai strânse decât un trup fizic, mai sigure decât îmbrățișarea unui tată, mai iubitoare decât dragostea frățească, mai durabile decât o casă de piatră, mai sfinte decât o preoție și putem merge mai departe cu această descriere. Iată ce a pregătit Isus pentru noi în slavă, și ceea ce noi putem să începem să practicăm chiar de acum, la Biserica Baptistă nr. 1, la Biserica Prezbiteriană sau la Adunarea Călătoria. Noi practicăm aceste lucruri alături de toți acei oameni care rămân păcătoși și ciudați, și care ne calcă pe bătături la fel cum noi îi călcăm pe bătături. Cum sunt biserica locală și membrii ei? Ei sunt ca un trup, ca o mireasă care se pregătește, ca un templu, ca o familie, ca o preoție sfântă… și, mai mult decât atât, în fiecare aspect!

ÎNAPOI ÎN REALITATE?

După toate acestea, fiecare membru de biserică de pe planetă știe că viața din biserica locală nu arată întotdeauna în felul acesta – nu suntem atât de interconectați, atât de siguri, atât de iubitori, atât de durabili, atât de sfinți. În realitate, ne putem chiar simți la extrema cealaltă.

O femeie a părăsit recent biserica mea simțindu-se dezamăgită și rănită de biserica noastră. Ea mi-a scris într-un e-mail că, „indiferent dacă sunt credincioși sau nu, membrii familiei mele îmi vor fi alături până acolo unde nicio familie a bisericii n-ar putea. De aceea, cu onestitate, nu mai pot înghiți acea imagine de familie și comunitate pe care am înghițit-o până acum. Familia în care m-am născut și prietenii pe care i-am avut de-o viață vor fi cei pe care voi conta cu adevărat.”

Acestea sunt cuvintele cuiva ale cărei speranțe au fost zdrobite. Ea fusese învățată că biserica era ceva, iar experiența ei avea să fie foarte diferită. Mai legați decât o familie? Mai siguri decât în brațele unui tată? Mai iubitori decât frații? Adevărat?! Nu în cazul experienței ei. Poate nici în cazul tău.

Ce am putea spune în fața unor realități acestea? Iată ce i-am răspuns:

„Pentru început, îmi pare rău. Îmi pare rău de păcatul nostru și de rana pe care ți-am cauzat-o. Cred că păcatul este real și că rana este reală.

Apoi, te rugăm să ne ierți. Avem nevoie să ne ierți, așa încât să fim împăcați în Hristos, chiar dacă nu vom mai aparține aceleiași congregații.

În final, vrei să privești împreună cu mine în Evanghelie? Mă gândesc la Petru, această stâncă pe care biserica este zidită, promițându-I lui Isus că nu se va lepăda de El, lucru pe care tocmai l-a făcut în scurt timp. Mai târziu, Petru avea să refuze să mănânce cu o întreagă categorie de membri ai bisericii, cei dintre Neamuri. Totuși, Isus a murit pentru trădători, pentru ipocriți, nesimțiți și rasiști ca acest Petru. Iar Petru este acela care, mai târziu, vorbea despre biserică folosind expresii precum „pietre vii” și „casă duhovnicească”. Cu adevărat, este oare vorba despre Petru aici? Ai fost atât de puternică, de durabilă și de spirituală cu frații și surorile tale în Hristos?

Iată vestea bună: nu puterea și dragostea oamenilor precum Petru reprezintă lucrul pe care noi ne bizuim, ci puterea și dragostea lui Hristos. Prin lucrarea Lui pe cruce, noi am fost făcuți trupul Său, familia Sa, templul Lui, poporul Lui, turma Sa, bucuria și cununa Sa. El ne-a făcut ceea ce suntem, nu noi. De aceea, El ne desăvârșește acum pentru a deveni ceea ce, ciudat, suntem deja.

Așa că, ține-te bine. Rămâi alături de noi. Perseverează în iertare și dragoste. Vom ajunge acolo, dar nu datorită nouă, ci datorită Lui.

Fratele tău în El,

Jonatan.”

12 MOTIVE PENTRU CARE MEMBRALITATEA CONTEAZĂ

1. Este biblică. Isus a înființat biserica locală și toți apostolii și-au făcut lucrarea prin ea. Viața creștină din Noul Testament este viața Bisericii. Creștinii de astăzi ar trebui să aștepte și să dorească același lucru.

2. Biserica este membrii ei. A fi biserică în Noul Testament înseamnă a fi unul dintre membrii ei (citește Faptele Apostolilor). Iar tu vrei să fii parte dintr-o biserică, pentru că pe astfel de oameni a venit Isus să îi salveze și să îi împace cu Sine.

3. Membralitatea este o condiție preliminară pentru participarea la Cina Domnului. Cina Domnului este o masă pentru biserica adunată, adică pentru membrii ei (v. 1 Corinteni 11:20-33). Iar tu dorești să iei parte la Cina Domnului. Steagul echipei este ceea ce face ca echipa bisericii să fie vizibilă înaintea popoarelor.

4. Acesta este modul în care Îl reprezinți oficial pe Isus. Membralitatea este confirmarea din partea bisericii a faptului că ești un cetățean al împărăției lui Hristos și astfel reprezentant al lui Isus, cu pașaport, înaintea popoarelor. Și tu dorești ca reprezentarea pe care o faci lui Isus să fie autorizată. În legătură strânsă cu aceasta…

5. Membralitatea este modul în care îți declari angajamentul tău suprem. Calitatea ta de membru în biserică, care devine vizibilă atunci când fluturi steagul Cinei Domnului, este o mărturie publică a faptului că dedicarea ta supremă este față de Isus. Încercările și persecuția pot să vină asupra ta, dar singurele tale cuvinte sunt acestea: „Eu sunt un creștin.”

6. Membralitatea este felul în care întruchipezi și trăiești metaforele biblice. În cadrul structurilor de dare de socoteală din biserica locală, creștinii trăiesc și experimentează interrelațiile din trupul lui Hristos, plinătatea spirituală a templului Lui, siguranța și intimitatea, ca și identitatea comună a familiei Sale.

7. Este modul în care slujești altor creștini. Calitatea de membru te ajută să știi cine sunt creștinii de pe planetă față de care ai în mod specific responsabilitatea de a-i iubi, sluji, avertiza și încuraja. Ea te face capabil să îți împlinești responsabilitățile biblice față de trupul lui Hristos (de ex. Efeseni 4:11-16, 25:32).

8. Este felul în care îi urmezi pe liderii creștini. Calitatea de membru te ajută să știi care sunt acei lideri creștini de pe pământ pe care ești chemat să îi asculți și să îi urmezi. Și iarăși, acest lucru îți permite să te achiți de responsabilitățile tale biblice față de ei (v. Evrei 13:7, 17).

9. Îi ajută pe liderii creștinii să conducă. Membralitatea îi face pe liderii creștini să îi cunoască pe acei creștini de pe pământ pentru care ei „vor da socoteală” (Faptele Apostolilor 20:28, 1 Petru 5:2).

10. Face posibilă disciplina bisericii. Ea îți oferă locul prescris biblic pentru participarea la lucrarea de disciplină a bisericii, cu înțelepciune, responsabilitate și dragoste (1 Corinteni 5).

11. Oferă structură vieții tale creștine. Ea plasează pretenția creștinului, la nivel individual, de a-L asculta și urma pe Isus într-un context al vieții reale în care autoritatea este exersată în mod real peste noi (v. Ioan 14:15; 1 Ioan 2:19; 4:20-21). Este planul de ucenicie al lui Dumnezeu.

12. Ea construiește o mărturie și invită popoarele să o vadă. Calitatea de membru înfățișează Domnia lui Hristos înaintea universului (v. Matei 5:13; Ioan 13:34-35; Efeseni 3:10; 1 Petru 2:9-12). Însăși granițele care sunt trasate în jurul membrilor unei biserici definesc un grup de oameni care invită popoarele la ceva mai bun. Este planul lui Dumnezeu de evanghelizare.

Capitolul 5

CARE SUNT „STANDARDELE MEMBRALITĂȚII”? (CUM DEVII MEMBRU)

Unii oameni refuză membralitatea în biserică pentru că ei se gândesc că asta înseamnă să-i faci pe toți oamenii să treacă printr-un cerc de aceeași mărime. Sau ei cred că înseamnă să ridici standarde de comportament pentru a accepta pe cineva ca membru. Ambele sună ca și cum ar fi opuse harului lui Dumnezeu, care este fără plată. Nu este greu să înțelegi de ce oamenii gândesc în acest fel. În mod obișnuit, membralitatea implică satisfacerea unui standard. Trebuie să fii suficient de bogat pentru a fi admis într-un club anume, suficient de original pentru altul, suficient de isteț pentru echipa de dezbateri, suficient de rapid pentru echipa de fotbal și suficient de grijuliu pentru o societate de caritate.

Prin definiție, a fi membru în ceva înseamnă a fi ceva ce alții nu sunt. Iar acest lucru sună periculos de exclusivist, nu-i așa? N-ar putea însăși ideea de membralitate în biserică să îi ispitească pe creștini la moralism sau fariseism? Creștinismul nu are de-a face cu standarde. El are de-a face cu harul fără plată. Atunci cum îndrăznim să inventăm noi astfel de standarde?

Adevărul este că e ușor să ne îndreptăm către o direcție moralistă în ce privește membralitatea bisericii. Mai devreme, spuneam că un membru al bisericii este un reprezentant purtător de pașaport al lui Isus, și vreau să rămân la aceasta. Dar iată cât de repede poate să fie greșită gândirea noastră: Isus este perfect de sfânt. De aceea, reprezentarea lui Isus înseamnă că trebuie să fii sfânt. Și asta înseamnă că standardul pentru membralitatea în biserică este sfințenia. De aceea, mă voi uita de sus la oricine nu este la fel de sfânt ca mine. Poate că nici nu ar trebui să le permit să intre în biserica mea. Ei nu fac școală acasă cu copiii lor, ca mine. Sau poate că nu se roagă cu pasiune, așa cum mă rog eu. Ori poate că nu merg în călătorii misionare ca mine. Sau nu trăiesc la fel de modest cum trăiesc eu.

Vezi direcția greșită în aceste afirmații? Este ca și cum întreaga idee a membralității în biserică ar trebui să creeze cetățeni de primă clasă, cetățeni de second-hand și non-cetățeni, și asta pe baza performanțelor lor. Dar aceasta nu este decât anti-har și anti-Evanghelie. Este oare aceasta viziunea pe care o susține cartea de față?

Care sunt mai precis „standardele” pentru membralitatea în biserică?

CINE ESTE ADMIS?

Unul dintre privilegiile de care m-am bucurat câtă vreme am slujit ca prezbiter de biserică a constat din oportunitatea de a participa la discuții pentru acceptarea noilor membri. Ai putea spune că aceasta seamănă cu a sta la poarta oilor și a fi atent la ce feluri de animale intră în stână. Ceea ce dorești este să primești oile, nu lupii.

Pe baza a ceea ce un om spune în decursul acelei discuții, pot să îl recomand altor prezbiteri, care la rândul lor pot să îl recomande întregii congregații. Întrucât Isus dă puterea cheilor în mâinile bisericii locale, noi credem că decizia finală trebuie să o ia biserica, nu prezbiterii.

Cine este admis? Iată răspunsul foarte simplu: creștinii.

Asta înseamnă că standardul pentru membralitatea în biserică n-ar trebui să fie nici mai mult nici mai puțin decât standardul pentru a deveni creștini – cu o singură excepție, care va fi prezentată în câteva clipe. Ceea ce dorești este să confirmi oile.

Membralitatea în biserică a cuiva începe atunci când o biserică locală confirmă mărturia credinței acelui creștin. Așa cum a făcut Isus cu Petru, noi întrebăm acea persoană ce crede ea despre Isus. Și așa cum Petru a făcut cu Isus, persoana în cauză răspunde că Isus este Hristosul, Fiul Dumnezeului celui viu – și știe ce înseamnă aceste cuvinte. Altfel spus, oamenii trebuie să înțeleagă și să creadă Evanghelia pentru a se alătura unei biserici.

Oamenii nu pot explica foarte bine Evanghelia în toate cazurile, dar, într-un fel sau altul, ei trebuie să fie capabili să o explice. Ei trebuie să fie capabili să spună pe cine reprezintă ei înainte ca noi să îi denumim oficial reprezentanții lui Isus. Îmi amintesc de o discuție pe care am avut-o cu o femeie care nu era vorbitor nativ de limba engleză. Atunci când am întrebat-o ce este Evanghelia, ea s-a uitat la mine bulversată și a spus, „Evanghelia?”, ca și cum n-ar mai fi auzit până atunci acel cuvânt. Am continuat spunând: „Vestea Bună a lui Isus Hristos”. Această clarificare a jucat un rol de deschizător al minții pentru ea, și apoi a explicat Evanghelia foarte bine. Biserica noastră a început să o denumească membru al ei. A face acest lucru este asemănător trimiterii unei declarații de presă cu următorul conținut: „Către popoare: de-acum puteți privi la această femeie pentru a ști cum este Isus. Ea este reprezentant oficial al lui Isus.”

Alte dăți am discutat cu persoane care nu puteau explica Evanghelia. Îmi amintesc de o altă femeie care îmi spunea că a fi creștin înseamnă „să-ți dai toată silința”. Am încercat să abordez subiectul din diferite perspective, punându-i mai multe întrebări și gândindu-mă că poate aș putea căpăta un răspuns mai bun. Dar acel răspuns n-a venit. Când i-am explicat, în final, că nu putem merge mai departe către calitatea de membru, a început să plângă. Și mie îmi venea să plâng. Dacă ai fi auzit povestea dificilă a vieții sale, te-ai fi simțit la fel. Dar dacă aș fi mers mai departe către ideea de membralitate, n-aș fi arătat dragoste nici față de ea, și nici față de biserică. Așa că am invitat-o să se întâlnească cu o femeie din biserică, pentru a parcurge Evanghelia după Marcu în șase lecții. Ea a acceptat. S-a întâlnit cu acea soră și, după mai multe săptămâni, am stat din nou față în față și am reînceput discuția. De data aceasta, ea a explicat Evanghelia într-un fel minunat și s-a alăturat bisericii. „Către popoare: Priviți aici! Un alt reprezentant al lui Isus!”

Cred că ai putea descrie ceea ce am făcut prin a o face să „sară printr-un cerc”. Sper că mai degrabă vei denumi acest lucru păstorirea ei și ajutarea ei să devină sigură că știe Evanghelia și că este convertită, ca să nu menționez grija manifestată față de biserică și pentru reputația lui Hristos.

CREDINȚA

Spuneam că membralitatea începe atunci când o biserică confirmă mărturia credinței unei persoane, întocmai cum Isus a făcut cu Petru. Pentru a ușura acest proces, bisericile folosesc adesea o declarație sau mărturisire de credință pentru a se asigura că toate persoanele care participă la această conversație spun și cred același lucru.

De exemplu, mormonii, martorii lui Iehova și anumiți protestanți liberali și-ar mărturisi credința în Isus, la fel cum a făcut-o Petru. Dar ei n-ar spune că Isus este Dumnezeu. Așadar, despre care Isus vorbim? De aceea, o mărturisire de credință ajută într-o biserică la clarificarea acestor aspecte.

În biserica primară, au existat unii care au negat că Isus era pe deplin om. Iată felul în care apostolul Ioan încurajează o biserică în a clarifica acest aspect:

„Prea iubiților, să nu dați crezare oricărui duh; ci să cercetați duhurile, dacă sunt de la Dumnezeu; căci în lume au ieșit mulți proroci mincinoși. Duhul lui Dumnezeu să-L cunoașteți după aceasta: Orice duh, care mărturisește că Isus Hristos a venit în trup, este de la Dumnezeu; și orice duh, care nu mărturisește pe Isus, nu este de la Dumnezeu, ci este duhul lui Antihrist, de a cărui venire ați auzit. El chiar este în lume acum” (1 Ioan 4:1-3).

Au existat profeți care au spus, „da, și eu cred în Isus. Sunt la fel ca tine”. Dar Ioan a afirmat că „trebuie să testăm un pic acest lucru. Acești oameni ar putea să nu fie exact ca tine.” Au trecut 2000 de ani, și învățăturile false n-au făcut altceva decât să se răspândească. Iată de ce majoritatea bisericilor au mărturisiri de credință care tratează subiecte precum Dumnezeu, Scriptura, păcatul, mântuirea, biserica și întoarcerea lui Isus.

Obiectivul avut în vedere atunci când cerem unei persoane să afirme o mărturisire de credință nu este să-l transformăm în teolog profesionist, ci să-l confirmăm drept creștin. Iată standardele lui Isus: „De aceea, oricine se va smeri ca acest copilaș, va fi cel mai mare în Împărăția cerurilor. Și oricine va primi un copilaș ca acesta în Numele Meu, Mă primește pe Mine” (Matei 18:4-5). Cu alte cuvinte, bisericile trebuie să-și acordeze urechile pentru o zdrobire dată de Duhul și o umilință înaintea lui Dumnezeu. Cum arată o astfel de zdrobire?

Ea sună în felul următor: „Da, sunt un păcătos corupt. Da, Dumnezeu ar trebui să mă judece. Dar iată, Isus a murit pe cruce pentru păcatele mele. Acum, El este Domnul meu și Cel pe care Îl urmez.” Cum sună o inimă zdrobită? Ea sună ca începutul învățăturii sănătoase și ca o inimă care crede ceea ce Biblia spune despre Dumnezeu și despre noi.

POCĂINȚA

Creștinismul nu începe doar cu credința. De aceea, nici membralitatea în biserică nu începe doar cu aceasta. Ambele încep și cu pocăința. Isus a predicat: „S-a împlinit vremea, și Împărăția lui Dumnezeu este aproape. Pocăiți-vă, și credeți în Evanghelie” (Marcu 1:15).

Asemenea învățăturii sănătoase și credinței, pocăința este rodul unei inimi zdrobite de Duhul Sfânt.

Dacă ar fi trebuit să scriu un ghid al standardelor pentru cei care conduc discuțiile pentru acceptarea membrilor, ar trebui să merg direct la fericirile din Matei. Și acestea ar putea fi citite în felul următor:

„Uită-te după cei care sunt săraci în duh, care își deplâng păcatele, care nu se văd merituoși, care nu insistă pe căile lor, ci sunt blânzi; după cei care sunt bolnavi de boala păcatului și de tot haosul creat de acesta, și care astfel tânjesc însetați și flămânzi după neprihănire, așa cum am înseta după apă. Atunci când găsești oameni ca aceștia, asigură-te că ei știu cine este Isus. Asigură-te că Isus este Acela care umple duhul lor împovărat, care a iertat păcatele lor, care primește viața și închinarea lor și de a Cărui neprihănire depind ei, pe care o caută. Când vei găsi astfel de oameni, spune-le să se alăture bisericii!”

Observă că ceea ce îl califică pe om pentru calitatea de membru în biserică nu este perfecțiunea morală proprie. Dimpotrivă. Este recunoașterea lipsei perfecțiunii morale, însoțită de tânjirea după ea. Nu este vorba de oamenii care nu păcătuiesc niciodată, ci de aceia care luptă împotriva păcatului. Lucrarea bisericii este aceea de a-l confirma nu pe cel neprihănit în sine, ci pe cel păcătos, care tânjește și însetează după neprihănire – neprihănirea pe care doar Dumnezeu o poate da, în Hristos.

Iată o altă modalitate de a spune același lucru: ceea ce îi face pe oameni acceptabili pentru a fi membri într-o biserică nu este puritatea lor morală, ci puritatea lui Hristos – nu ceea ce au făcut ei pentru a se mântui, ci doar ceea ce Dumnezeu a făcut pentru a-i salva.

BOTEZUL

Chiar trebuie ca oamenii să vină în biroul unei biserici și să stea la o discuție cu un prezbiter, înainte de a deveni membrii unei biserici? Nu, pentru că există diferite modalități de a ne asigura că cineva Îl reprezintă pe Isus, înainte de a pune ștampila de aprobare din partea bisericii asupra lor. Vom vedea mai multe lucruri legate de acest aspect în capitolul 8.

Ceea ce este important să vedem acum este că există un lucru pe care bisericile ar trebui să îl ceară din partea membrilor lor dincolo de mântuire, și acela este botezul. Am văzut în capitolul 2 că primul pas în viața creștină din Noul Testament este botezul – întotdeauna. Mulțimile i-au cerut lui Petru ce să facă pentru a fi mântuiți, iar el a răspuns: „Pocăiți-vă, și fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Hristos” (Faptele Apostolilor 2:38). Scriind bisericii din Roma, Pavel a plecat pur și simplu de la prezumția că toți fuseseră botezați (Romani 6:4). Botezul este, de altfel, primul lucru pe care Isus le poruncește ucenicilor Lui să îl ceară atunci când aceștia fac ucenici (Matei 28:19).

Nu botezul îl mântuiește pe om, dar Isus dorește ca persoanele pe care El le mântuiește să se asocieze în mod public cu El și cu poporul Său. Este modalitatea prin care cetățenii Lui sunt recunoscuți oficial. Este felul în care ei flutură acel steag al identității creștine.

În același fel, bisericile au tratat vreme de 2000 de ani botezul ca pe o condiție preliminară pentru membralitate. Spune cumva Biblia că „trebuie să fii botezat înainte de a te alătura unei biserici”? Nu, dar ea spune, „pocăiți-vă și fiți botezați!” Dacă vrei să te alături poporului lui Hristos și dacă te aștepți ca ei să se identifice cu tine, trebuie mai înainte ca tu să te identifici cu Hristos, lucru care se arată public prin botez. A refuza botezul ar părea foarte bine un semn ale lipsei de pocăință. Cum zicea Mark Dever, a te uda pare cea mai ușoară poruncă pe care a dat-o Isus vreodată. Ceea ce este mai dificil, vine de aici încolo.

CONCLUZIE

Un prieten păstor m-a sunat cu câteva săptămâni în urmă și m-a întrebat dacă ar trebui să îi permită unui anume bărbat să se alăture din nou bisericii sale. Acesta demisionase din calitatea de membru cu mai multe luni înainte, dar acum dorea să se întoarcă. Era o persoană relativ problematică, nu unul care să creeze dezbinări pe față, dar imatur și care se certa ocazional cu liderii. Prietenul meu se gândea să nu îl lase pe acest bărbat să se alăture din nou bisericii.

L-am întrebat ce gândea despre acel bărbat, dacă credea că el era creștin. „Da”, a venit răspunsul, cu oarecare reținere.

L-am întrebat dacă ar fi fost gata să stea într-un magazin aglomerat și să îndrepte privirile oamenilor către acest bărbat, spunând tuturor că acel om era un reprezentant al lui Isus. „Presupun că da”, a venit răspunsul și mai reținut.

„Ei bine, atunci cred că ai putea să-i permiți să se alăture din nou bisericii. Trebuie să-i lăsăm și pe creștinii cu mai puțin bun simț să se alăture bisericilor noastre.”

Bisericile nu trebuie să umble după oamenii care nu sunt niciodată lipsiți de bun-simț, ci după cei care recunosc că sunt așa și care sunt dornici să lupte cu păcatul lor.

Oameni de felul meu. Poate oameni ca tine?

Capitolul 6

CUM SE SUPUNE CREȘTINUL UNEI BISERICI? (CE ÎNSEAMNĂ SĂ FII MEMBRU)

Spuneam mai devreme faptul că creștinii nu doar se alătură bisericilor, ei se și supun acestora. Știm că Isus a dat bisericilor autoritatea de a lega și dezlega pe pământ, ceea ce înseamnă că membrii acestora sunt chemați să se supună bisericilor ca un act de supunere față de El. Este ca atunci când un copil Îl onorează pe Dumnezeu cinstindu-și părinții.

Cuvântul supunere îi sperie pe majoritatea oamenilor de astăzi, și asta în parte pentru că noi am văzut atât de multe abuzuri ale liderilor, inclusiv ale celor din biserici.

Totuși, în întreaga Scriptură, Dumnezeu descoperă ce înseamnă autoritatea Lui spre binele nostru. Autorul creației Își folosește autoritatea pentru a ne crea și binecuvânta.

În același fel, El dorește ca cei ce sunt înzestrați cu autoritate din partea Lui, dintre oameni, să-și folosească autoritatea pentru a stimula viața și binele în alții (vezi de exemplu 2 Samuel 23:3-4 și Isaia 11:2-10).

Așadar, ce înseamnă să ne supunem unei biserici? Și este acest lucru spre binele nostru?

NOAPTE ÎNSTELATĂ

Pentru a răspunde acestor întrebări, haideți să începem prin a ne urca într-o mașină și a o conduce către Arizona.

Cândva am făcut o călătorie cu cortul prin deșertul Arizonei, la scurtă distanță de la Marele Canion. În prima noapte ne-am așezat sacii de dormit sub cerul liber, la lumina stelelor. Niciodată n-am văzut ceva asemănător. În aerul clar al deșertului, stelele străluceau atât de puternic încât puteai să îți întinzi mâna și să vezi umbra lor pe pământ.

Acel cer înstelat este ceea ce vreau să vezi. Vreau să privești în sus și să vezi o boltă neagră presărată cu zeci de mii de diamante luminoase.

De ce? Pentru că aceasta este imaginea pe care Pavel o zugrăvește cu privire la creștini și biserici în această lume. El le spunea creștinilor din vechea cetate Filipi că voia ca ei să fie curați și fără pată – „ca să fiți fără prihană și curați, copii ai lui Dumnezeu, fără vină, în mijlocul unui neam ticălos și stricat, în care străluciți ca niște lumini în lume” (Filipeni 2:15). Apoi veți străluci în această lume precum stelele pe cer. Orașul Filipi era acea boltă întunecată. Creștinii erau chemați să fie diamante de lumină. Orașul era depravat și stricat. Creștinii erau chemați să fie fără vină și curați. Poți să conștientizezi lucrul acesta? Pavel dorea ca acești credincioși să strălucească – să strălucească în casele lor, la locurile lor de muncă, la piață și pe terenul de joacă.

Există ceva ce nu trebuie să ratezi în legătură cu afirmațiile lui Pavel. El nu doar a vrut ca ei să strălucească atunci când sunt separați unul de celălalt, făcându-și treburile în această lume. El voia ca ei să strălucească prin viețile lor împreună.

Ți-am arătat mai devreme acel verset legat de strălucirea stelelor. Dar scoate din nou aparatul de fotografiat. Cu câteva paragrafe înaintea acestui verset, Pavel le spunea cititorilor lui că el voia ca ei să trăiască o viață „vrednică de Evanghelie” (Filipeni 1:27). Cum arată o viață vrednică de Evanghelie?

Pentru a veni în ajutor, Pavel a zugrăvit două imagini ale unei astfel de vieți, adresându-se filipenilor. Pe prima, el voia să o vadă în însăși biserica din Filipi. De aceea, el le-a spus să rămână ferm înrădăcinați într-un „același duh”, luptându-se „cu un suflet” pentru Evanghelie, îndemnându-i să fie cu „un singur gând”, să fie părtași „unei dragoste” și să fie „un suflet și un gând” (Filipeni 1:27-2:2).

Pare o imagine monocromatică, nu-i așa? Viața lor împreună trebuie să fie ilustrată în culorile unității. Ei sunt chemați să picteze în culoarea unității, supunându-se unul altuia. Pavel merge mai departe și le poruncește: „nu faceți nimic din duh de ceartă sau din slavă deșartă; ci în smerenie fiecare să privească pe altul mai pe sus de el însuși. Fiecare din voi să se uite nu la foloasele lui, ci și la foloasele altora” (Filipeni 2:3-4). Cu alte cuvinte, imaginea unității este o imagine a supunerii reciproce.

Totuși, înainte ca Pavel să finalizeze această primă imagine, el se oprește și zugrăvește o a doua imagine, a supunerii, una care trebuia să fie model pentru prima. Atunci când vine vorba de această unitate, supunere și dragoste, spune Pavel, „să aveți în voi gândul care era în Hristos Isus”. Hristos Isus era „Dumnezeu în chip”, dar El „S-a dezbrăcat pe Sine însuși și a luat chip de rob, făcându-Se asemenea oamenilor”. Mai mult, „El S-a smerit și S-a făcut ascultător la până la moarte, și încă moarte de cruce!” De aceea, lucru minunat, „Dumnezeu L-a înălțat nespus de mult și I-a dat Numele care este mai presus de orice nume” (Filipeni 2:5-9).

Observi legătura dintre cele două imagini? Cea de-a doua imagine este o imagine a Evangheliei – Hristos devenind Om, fiind crucificat și înviind dintre cei morți. Hristos a făcut ceea ce doar El putea face: să plătească pentru păcat și să învingă moartea. Prima imagine este imaginea unei vieți vrednice de această Evanghelie. Este o viață devotată dragostei supuse și unității smerite în interiorul poporului lui Hristos.

Pavel spune, în esență, „vrei să știi cum ar trebui să trăiască un mărturisitor al Evangheliei printre ceilalți creștini? Privește la Mântuitorul tău!”

În acest punct al Epistolei, Pavel se întoarce la prima sa imagine. El le spune cititorilor lui să continue să asculte. Să își desăvârșească mântuirea cu frică și cutremur. Să facă totul fără șovăială și fără să se plângă. Și să fie curați și fără vină. Atunci ei vor „străluci ca stelele pe cer” (Filipeni 2:12-16).

Atunci când creștinii caută unitatea în bisericile lor supunându-se unii altora, bisericile lor vor străluci ca luminile pe o stradă întunecată, ca licuricii într-o pădure în noapte.

Aceea este o viață vrednică de Evanghelie și aceea este o biserică vrednică de Evanghelie.

Dacă știi cât de întunecată și pierdută este această lume, poți vedea cât de frumoasă este această imagine. Poți vedea în această lume căsătorii frânte, nedreptate rasială, copii abandonați, multe dependențe care îi robesc pe oameni.

Ai văzut în lume singurătate, răni și anxietate. Ai experimentat mânie, mândrie, amăgire de sine și justificare de sine, lucruri care însoțesc toate aceste rele. Pe unele dintre ele le-ai văzut în alții, pe altele în propria persoană.

Dar ce minunat este când lampioanele strălucesc în lumea întunecată! Nu este tocmai acest lucru ceea ce dorești ca bisericile noastre să fie și să facă?

OPT MODALITĂȚI DE A TE SUPUNE UNEI BISERICI LOCALE

Pavel a privit în ochii membrilor bisericii din Filipi și le-a spus să se supună unii altora spre binele lor, la fel cum Hristos S-a supus spre binele lor.

Același lucru ne este aplicabil și nouă, în bisericile noastre locale. Așa cum Hristos Și-a supus întreaga viață spre binele nostru, și noi trebuie să ne supunem întregile noastre vieți spre binele reciproc. Nu este ca și cum ar exista unele domenii ale vieților noastre care sunt scutite de la luarea în considerare a intereselor altora mai mult decât a intereselor noastre. În mod specific, noi trebuie să ne dedicăm pe noi înșine bisericilor noastre în mod public, fizic, social, afectiv, financiar, vocațional, etic și spiritual.

Public

În primul rând, creștinii trebuie să se supună bisericilor lor locale în mod public, iar prin aceasta mă refer la supunerea formală sau oficială. Ei trebuie să se alăture unei biserici dedicându-se trupului local al credincioșilor, unde vor primi Cina Domnului în mod regulat. Isus S-a identificat în mod public cu biserica Lui, iar noi trebuie să ne identificăm public cu El și cu poporul Său – alăturându-ne unei biserici. (Vezi capitolul 8 pentru o analiză a ceea ce înseamnă acest lucru pentru biserica persecutată.)

Fizic/Geografic

În al doilea rând, creștinii trebuie să se supună bisericilor lor locale în mod fizic și posibil geografic. Noi ne supunem fizic prin a ne aduna în mod regulat cu biserica. Autorul Epistolei către Evrei spune „să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obiceiul” (Evrei 10:25; v. și Faptele Apostolilor 2:42-47). De aceea, noi ne întâlnim în fiecare zi a Domnului.

Acum, dați-mi voie să ridic ștacheta un pic. Dacă puteți, puneți-i pe ceilalți mai presus decât pe voi înșivă și căutați interesul altora trăind aproape de biserică, geografic vorbind. Atunci când o persoană trăiește la o distanță scurtă de biserică sau de un grup de membri ai ei, este ușor să invite persoane la o cină, să îngrijească de copiii altora când aceștia sunt plecați într-o călătorie scurtă, sau să cumpere pâine și lapte de la magazin, unii pentru alții. Cu alte cuvinte, este cu mult mai ușor să integrăm viețile noastre zilnice atunci când ne aflăm în apropiere unii față de alții, geografic vorbind.

Atunci când se gândesc ce casă să cumpere sau ce apartament să închirieze, creștinii își pun aceleași întrebări ca și necreștinii (Cât ne costă? Există școli bune prin apropiere?). Dar creștinii fac de asemenea bine punându-și întrebări suplimentare, precum:

- Ne va permite rata sau chiria să arătăm generozitate față de alții?

- Le va oferi altor membri ai bisericii acces rapid la mine pentru ucenicie și ospitalitate?

În decursul ultimei mutări a familiei mele, chestiunea supunerii geografice față de biserică a apărut prin intermediul unei alegeri între două locuințe, amândouă convenabile, dar altfel foarte diferite. Prima locuință era mai nouă, mai bine proiectată, mai atractivă, nu avea nevoie de reparații și era mai ieftină, dar se afla la 30 de minute de mers cu mașina față de clădirea bisericii și nu aveam în apropiere niciun alt membru al bisericii.

Cea de-a doua casă era mai veche, mai puțin pretențioasă, avea nevoie de mai multe reparații, precum repararea cerdacului din față și unele izolații pentru a evita inundarea demisolului, și era chiar mai scumpă. Dar se afla la doar 15 minute de condus de la clădirea bisericii și, mai important, se afla la o distanță de mers pe jos de mai multe familii din biserică. M-am sfătuit cu mai mulți prezbiteri, toți aceștia îndemnându-mă să dau prioritate relațiilor din biserică. Acest lucru însemna, în fapt, să alegem casa aceea mai veche, mai puțin atractivă și mai scumpă.

Din fericire, așa am făcut, și cât de bine ne simțim întreaga familie! Soția mea interacționează cu celelalte mame aproape zilnic. Și copiii noștri cu copiii lor. Mă întâlnesc cu un frate în fiecare zi a săptămânii, dimineața, pentru a ne ruga și a citi Scriptura, și facem asta deja de un an și jumătate. Familiile bisericilor noastre pot lucra împreună în vecinătate, în slujire și evanghelizare.

Trebuie ca un creștin să se mute aproape de alți membri din biserica sa? Biblia nu ne poruncește acest lucru. Dar aceasta este o modalitate concretă de a ne iubi biserica. S-a supus Isus pe Sine fizic și geografic pentru binele nostru? El a părăsit cerul pentru asta!

Social

În al treilea rând, trebuie să ne supunem din punct de vedere social. Bisericile trebuie să fie mai mult decât niște cluburi sociale, nicidecum mai prejos. Frații noștri sunt cei pe care îi imităm și cărora le urmăm exemplul. Chiar ne cheltuim banii unde și-i cheltuie și ei. Ne creștem copiii la fel cum își cresc ei copiii. Ne rugăm așa cum se roagă și ei. Ei ne formează ca persoane atunci când ne imităm unul pe altul (v. Iacov 4:4 și 1 Corinteni 15:33).

Comunitatea bisericii locale trebuie să fie un loc unde creștinii se formează și se modelează unul pe altul spre binele reciproc, prin toate aspectele dinamice ale prieteniei. Prietenii creștini sunt cu siguranță oameni de preț atât în interiorul cât și în exteriorul aceleiași biserici locale. Dar cei din interiorul unei biserici locale vor fi formați de aceeași lucrare a Cuvântului, dându-ne oportunitatea de a extinde acea lucrare cu mai multă grijă în viețile reciproce, de-a lungul săptămânii.

De asemenea, biserica trebuie să fie un loc sigur, unde noi să ieșim din zonele noastre de confort social. Prieteniile ar trebui să se formeze și între cei tineri și cei bătrâni, între bogați și săraci, între cei educați și cei needucați, între un grup etnic și altul.

Ai auzit vreodată o voce în interiorul tău spunând, „dar eu nu vreau să mă împrietenesc cu el. Nu este ca mine. Provenim din contexte diferite. Nu suntem interesați de aceleași lucruri!” Eu cu siguranță că am auzit o astfel de voce.

Dar să ne gândim cum ar fi putut răspunde Pavel: Isus n-a considerat statura Lui de Dumnezeu ceva de care să se agațe, ci S-a făcut pe Sine om. El era Dumnezeu – nu asemenea persoanei tale! Apoi El S-a făcut om – ca tine!

Manifestând aceeași smerenie, atunci când îți alegi prietenii, privește la ceilalți cu ochi mai buni decât la propria persoană. Privește la interesele lor, nu la ale tale.

Afectiv

O componentă a prieteniei, desigur, este împărtășirea afecțiunii. Creștinii trebuie să își arate reciproc afectivitate. Ce anume îmi dă bucurie sau întristare? Ce mă determină să celebrez sau să plâng?

Iată ce spunea Pavel corintenilor: „mădularele să îngrijească deopotrivă unele de altele. Și dacă suferă un mădular, toate mădularele suferă împreună cu el; dacă este prețuit un mădular, toate mădularele se bucură împreună cu el” (1 Corinteni 12:25b-26). Creștinilor din Roma, el le spune, „Iubiți-vă unii pe alții cu o dragoste frățească. În cinste, fiecare să dea întâietate altuia” (Romani 12:10). El ne poruncește să ne bucurăm alături de fratele care capătă o promovare uriașă la serviciu, cu toți banii și prestigiul ce însoțesc acest lucru. Putem face asta? El poruncește femeii necăsătorite la 30 de ani, care tânjește după căsătorie de atâta vreme, să se bucure alături de acea femeie de 22 de ani, atunci când o vede căsătorindu-se. Ar putea face ea asta? Poate omul sărac să plângă alături de cel bogat când acesta din urmă își pierde slujba?

A spune da la toate aceste întrebări – în loc să dăm curs ambiției egoiste și deșarte – necesită mai mult decât un simplu sentiment. Este nevoie ca o inimă să fie schimbată de Evanghelie și de Duhul Sfânt.

A împlini porunca lui Pavel de a-i aprecia pe alții mai mult decât pe noi cu aceeași dragoste înseamnă că noi cunoaștem dragostea Aceluia care n-a considerat egalitatea cu Dumnezeu ceva de apucat, și apoi să iubim asemenea Lui.

Financiar

Creștinii ar trebui să se supună bisericilor lor locale și din punct de vedere financiar. Sigur, acest lucru va putea îmbrăca forme diferite în funcție de context. Dar, indiferent cum ar face acest lucru, creștinii trebuie să caute modalități de a împlini porunci biblice ca acestea:

- „Ajutați pe sfinți, când sunt în nevoie. Fiți primitori de oaspeți” (Romani 12:13; v. și Galateni 2:10; 1 Ioan 3:17).

- „Cât privește strângerea de ajutoare pentru sfinți, să faceți și voi cum am rânduit bisericilor Galatiei. În ziua dintâi a săptămânii, fiecare din voi să pună deoparte acasă ce va putea, după câștigul lui, ca să nu se strângă ajutoarele când voi veni eu” (1 Corinteni 16:1-2; Romani 15:26).

- „Domnul a rânduit ca cei ce propovăduiesc Evanghelia, să trăiască din Evanghelie” (1 Corinteni 9:14; v. și 9:11-13; Matei 10:10; Luca 10:7; Galateni 6:6; și 1 Timotei 5:17-18).

Vocațional

Creștinii ar trebui să își supună vocațiile lor față de bisericile lor. Pentru anumiți oameni, aceasta poate să însemne să intre într-o slujire vocațională. Pentru fiecare creștin, aceasta înseamnă să recunoască faptul că viețile membrilor din bisericile noastre se vor duce până în veșnicie, în timp ce slujbele noastre nu.

Cunosc bărbați și femei care au slujbe seculare și care, de dragul slujirii în bisericile lor locale, au refuzat promovări și salarii mai mari, care s-au mutat din firme mai mari și mai celebre către firme mai mici, și care au refuzat să se mute într-un alt oraș. În fiecare caz, persoana respectivă a refuzat oportunitatea ce i s-a oferit pentru că știa că aceasta avea să-i împiedice abilitatea de a se îngriji de biserică și familie. Am cunoscut, în același timp, persoane care au refuzat să lucreze în zilele de duminică sau care au părăsit slujbele care le cereau acest lucru, nu pentru că erau sabatarieni, ci pentru că duminica era ziua când biserica se aduna.

A propos, unii dintre cei mai buni prezbiteri care slujesc voluntar într-o biserică nu sunt oameni care urcă pe scara profesională, ci bărbați dornici să coboare deseori treptele acesteia de dragul bisericii.

Etic

Creștinii trebuie să se supună bisericilor locale și din punct de vedere etic. Aceasta nu înseamnă că biserica este transformată într-o instituție cu autoritate absolută mai mult decât un copil trebuie să-și privească părinții în acest fel. Dimpotrivă, creștinii ar trebui să caute să primească de la biserică învățătură etică, sfaturi, supraveghere și disciplină în aspecte care sunt tratate de Cuvântul lui Dumnezeu.

Pavel scria: „Fraților, chiar dacă un om ar cădea deodată în vreo greșeală, voi, care sunteți duhovnicești, să-l ridicați cu duhul blândeții. Și ia seama la tine însuți, ca să nu fii ispitit și tu” (Galateni 6:1). Iuda spune: „căutați să mântuiți pe unii, smulgându-i din foc” (Iuda 23). Biserica locală este primordial locul unde noi căutăm să îi ajutăm pe alți credincioși să lupte împotriva păcatului lor și unde ne deschidem viețile pentru a primi același ajutor. Dacă un frate păcătuiește împotriva ta, mergi și arată-i greșeala (Matei 18:15). Dacă te ascultă, l-ai câștigat. Dacă nu, ia cu tine doi sau trei martori. Dacă nu te ascultă nici așa și nici pe ei, du cazul respectiv înaintea bisericii (Matei 18:16-17). Toate acestea sunt parte din ceea ce înseamnă să ne supunem bisericii locale din punct de vedere etic.

Spiritual

În final, creștinii trebuie să se supună față de biserica locală în lucrurile spirituale. Prin aceasta, mă refer la trei lucruri specifice:

- În primul rând, această comunitate este locul în care noi căutăm să punem la lucru darurile noastre spirituale. Pavel observa că „fiecăruia i se dă arătarea Duhului spre folosul altora” (1 Corinteni 12:7).

- În al doilea rând, biserica locală este comunitatea în care creștinii trebuie să se zidească reciproc în credință, prin Cuvântul lui Dumnezeu. Iuda ne îndeamnă: „Dar voi, prea iubiților, zidiți-vă sufletește pe credința voastră prea sfântă, rugați-vă prin Duhul Sfânt, țineți-vă în dragostea lui Dumnezeu, și așteptați îndurarea Domnului nostru Isus Hristos pentru viața veșnică” (Iuda 20-21; v. și Efeseni 4:11-32; Evrei 10:25).

- În al treilea rând, în ea există acei oameni pentru care noi ar trebui să mijlocim în mod regulat în rugăciunile noastre.

SUPUNEREA FAȚĂ DE URÂȚENIE

Ca să fim onești, oamenilor nu le este frică să se supună. Ei doar vor să se supună lucrurilor frumoase, ca atunci când eroul din poveste se supune având în gând să o salveze pe prințesa frumoasă, care fusese răpită. Lucrul neașteptat în legătură cu creștinismul este că Eroul lui nu riscă totul pentru o astfel de prințesă, ci pentru ceea ce Biblia identifică drept o prostituată. Apoi El îi cheamă pe toți cei pe care îi mântuiește să se supună aceleiași persoane – mireasa care este încă în procesul de pregătire, biserica.

De aceea, supunerea față de urâțenie îi sperie pe oameni. Și, într-adevăr, în asta poate consta supunerea față de biserica locală. Bisericile sunt pline de alți păcătoși ale căror viziuni ale slavei le contrazic pe cele ale noastre. Dar iată felul în care Hristos ne iubește: „Să vă iubiți unii pe alții; cum v-am iubit Eu, așa să vă iubiți și voi unii pe alții” (Ioan 13:34).

Dragostea lui Hristos ne transformă într-un fel minunat urâțenia în frumusețe. Iar dragostea noastră reciprocă ar trebui să facă același lucru – să ajute urâtul să devină frumos.

Cine poate iubi în felul acesta? Doar cei ai căror ochi au fost deschiși și ale căror inimi au fost eliberate din sclavia iubirii de această lume: „Deci, dacă Fiul vă face slobozi, veți fi cu adevărat slobozi” (Ioan 8:36).

CUM AR TREBUI CA MEMBRII SĂ ÎI TRATEZE PE PĂSTORI?

Orice membru de biserică va sta înaintea tronului lui Dumnezeu și va da socoteală pentru felul în care s-a străduit să protejeze Evanghelia în viața proprie sau a membrilor din biserica sa (v. Galateni 1). Acestea fiind spuse, Duhul Sfânt i-a chemat pe păstori și prezbiteri să supravegheze biserica (Faptele Apostolilor 20:28; Tit 1:7; 1 Petru 5:2). Aceasta înseamnă că păstorii și prezbiterii fac lucrarea de supraveghere a vieții de zi cu zi a congregației. Supunerea față de biserică înseamnă adesea supunerea față de ei. Vorbind în sens larg, cum ar trebui ca membrii bisericii să se relaționeze la păstori?

1. Membrii ar trebui să își confirme în mod oficial păstorii. Diferitele tradiții din anumite biserici dezagreează asupra acestui lucru, dar eu cred că, întrucât creștinii sunt în ultimă instanță responsabili înaintea lui Dumnezeu pentru ceea ce ei sunt învățați (v. Galateni 1), membrii bisericii sunt răspunzători pentru alegerea liderilor lor. Congregațiile ar trebui să le permită prezbiterilor să conducă acest proces, dar confirmarea finală este atributul bisericii. (De asemenea, poate fi argumentat că autoritatea bisericii de a-și confirma liderii este o autoritate apostolică, pe care o moștenește prin cheile apostolice. A se vedea Faptele Apostolilor 14:23 și rolul congregației în Faptele Apostolilor 1 și 6).

2. Membrii bisericilor ar trebui să își onoreze păstorii. Abilitatea culturii noastre de a înțelege cinstirea pare să se diminueze continuu. Dar, întocmai cum Biblia îi cheamă pe copii să-și cinstească părinții, tot așa creștinii sunt chemați să-și cinstească păstorii. Biblia spune chiar să le acordăm o cinste dublă (1 Timotei 5:17). Iar acest lucru include și să îi plătim (5:18).

3. Membrii ar trebui să se supună păstorilor lor. Cele două versete ce urmează trebuie să fie incluse în înțelegerea noastră cu privire la viața creștină: „Aduceți-vă aminte de mai marii voștri, care v-au vestit Cuvântul lui Dumnezeu; uitați-vă cu băgare de seamă la sfârșitul felului lor de viețuire, și urmați-le credința!” (Evrei 13:7). „Ascultați de mai marii voștri, și fiți-le supuși, căci ei priveghează asupra sufletelor voastre, ca unii care au să dea socoteală de ele; pentru ca să poată face lucrul acesta cu bucurie, nu suspinând, căci așa ceva nu v-ar fi de niciun folos” (Evrei 13:17).

4. Membrii ar trebui să se roage pentru păstorii lor. Acești bărbați sunt cei ale căror vieți și a căror învățătură ajută la susținerea și creșterea bisericii. Nu ne va ajuta, așadar, să ne rugăm pentru ei?

5. Membrii ar trebui să-i aducă la disciplină pe păstorii care se descalifică. Întrucât sunt cei din linia întâi, Pavel îi protejează pe lideri cerând ca, pentru admiterea unei acuzații împotriva lor, să fie aduși doi sau trei martori (1 Timotei 5:19). Acestea fiind spuse, congregația n-ar trebui totuși să-i permită unui prezbiter care s-a descalificat să continue să slujească.

6. Membrii ar trebui să își concedieze păstorii care se leapădă de Evanghelie sau o neagă. Atunci când învățătorii falși au intrat în biserica din Galatia, Pavel nu i-a corectat pe prezbiteri. El a corectat biserica. Când păstorii încep să se lepede sau să nege Evanghelia, ori să predice erezii, Dumnezeu îi cheamă pe membrii bisericii să îi concedieze pe aceștia.

Capitolul 7

CE SE ÎNTÂMPLĂ CÂND MEMBRII NU ÎL REPREZINTĂ PE ISUS?

Dacă ai fi vizitat biblioteca noastră și ai fi deschis prima ediție a ziarului US News & World Report, publicată după 11 Septembrie 2001, ai fi descoperit fotografia unui bărbat stând pe treptele clădirii Capitoliului și ținând în mâini un steag al Americii[10]. Numele lui este Hermono sau, pe scurt, Mono. Mono nu are niciun alt nume, așa că, pe permisul lui de conducere, spațiul alocat numelui de familie este „LNU”, care înseamnă „nume de familie necunoscut” (engl. „last name unknown”). Mono este un cetățean din Indonezia, dar în același timp un patriot american desăvârșit. Mono venise în America de mai mulți ani, când un creștin, pe nume Doug, l-a întâlnit la Mall, în Washington DC. Era în 4 Iulie 2001 când Mono se bucura de focurile de artificii. Doug avea însă alte planuri. El i-a vestit Evanghelia lui Mono. Lucru remarcabil, Mono a ascultat și a crezut. Așa a ajuns Mono să fie născut din nou. După câteva luni, biserica mea l-a botezat și l-a făcut membru. Era un lucru oficial. „Alertați presa și spuneți popoarelor! Avem aici un nou cetățean al Împărăției lui Hristos.”

Biserica s-a bucurat de entuziasmul, bunătatea și generozitatea lui Mono. Într-o situație, el a cumpărat un set complet de veselă doar ca să poată găzdui o cină pentru toți bărbații din biserică care influențaseră ucenicia lui față de Hristos. El iubea biserica, iar biserica îl iubea.

La câtva timp, în acea toamnă, după ce Mono s-a alăturat bisericii, prezbiterii au aflat că el lucra ilegal în America. El îi mințise cu privire la situația permisului său de lucru, și continua să îl mintă pe angajatorul lui, care credea că el locuia legal. Opiniile erau împărțite cu privire la felul în care să se trateze situația statutului său de imigrant ilegal, întrucât guvernul Americii nu era capabil să pună în aplicare legile în cauză. Dar un lucru era clar: creștinii nu trebuie să își mintă angajatorii, falsificând statutul lor pe piața muncii. Isus nu minte, și cu atât mai puțin să persiste în minciună – și nici reprezentanții Lui nu ar trebui să facă asta.

Vreme de câteva luni, biserica a insistat față de Mono să-și clarifice situația. A încercat chiar să-l ajute financiar. Totuși, el a refuzat. Uneori părea că el ar vrea să cedeze, după care revenea în încăpățânare, fiind hotărât să rămână cu orice preț în America. Părea că el prețuia America mai mult decât prețuia Cuvântul lui Dumnezeu.

În final, cu inimi zdrobite, biserica l-a disciplinat (sau excomunicat) pe Mono pentru refuzul de a spune adevărul. Membrii bisericii i-au spus că nu puteau să continue să îl considere creștin și să îi confirme cetățenia în Împărăție. Ei l-au îndemnat să se oprească din a primi Cina Domnului. Îl excluseseră dintre rândul membrilor bisericii.

Aceea a fost o zi tristă pentru biserică.

CE ESTE DISCIPLINA BISERICII?

Ce este disciplina bisericii? În termeni mai generali, disciplina bisericii este o parte a procesului de ucenicie, acea parte în cadrul căreia noi corectăm păcatul și îl îndreptăm pe ucenic pe calea mai bună. A fi ucenicizat înseamnă, printre alte lucruri, a fi disciplinat. Iar un creștin este disciplinat prin învățare și corecție, ca într-o lecție de matematică, unde profesorul predă lecția, după care corectează greșelile elevilor. Din punct de vedere informal, disciplina bisericii începe cu o mustrare făcută în privat față de un frate care păcătuiește.

În termeni mai specifici și mai oficiali, disciplina bisericii este actul de excludere a unei persoane dintre membrii bisericii și de la participarea la Cina Domnului. Biserica nu cheamă acel individ să se oprească din a participa la adunările ei publice. Ea dorește ca persoana respectivă să continue să vină și să audă Cuvântul lui Dumnezeu predicat.

Dar biserica spune că ea nu mai poate confirma mărturia credinței acelei persoane, și astfel refuză să o facă părtașă la Cina Domnului. Ea excomunică în acest fel persoana în cauză sau o exclude de la comuniune.

În plus față de Matei 18 (v. Capitolul 3), probabil că cel mai cunoscut pasaj cu privire la disciplina bisericii este 1 Corinteni 5.

Acolo, Pavel mustră biserica din Corint pentru că se „fălea” cu tolerarea unui bărbat care „se culca cu soția tatălui lui”. El îi îndeamnă pe acești credincioși să îl „dea afară” pe acest om din părtășia lor (1 Corinteni 5:2), să îl „judece” (1 Corinteni 5:12), să îl „dea afară” (1 Corinteni 5:13), să îl dea „pe mâna Satanei” (1 Corinteni 5:5), adică să fie lăsat în împărăția Satanei, care este lumea. El nu mai putea fi privit drept cetățean al Împărăției lui Dumnezeu, nu atâta vreme cât trăia în felul acesta.

Amintiți-vă că a fi un membru în biserică înseamnă să fii un reprezentant al lui Isus. De aceea, disciplina reprezintă modalitatea corectă de a acționa atunci când natura reprezentării făcută de o persoană aduce ocară Numelui lui Hristos.

CE PRESUPUNE PROCESUL DE DISCIPLINĂ A BISERICII?

Disciplina bisericii are cel puțin cinci scopuri.

În primul rând, disciplina intenționează să dezvăluie, să dea pe față. Păcatul, asemenea cancerului, iubește să stea ascuns. Disciplina scoate la iveală cancerul, așa încât acesta să poată fi extirpat cât de repede este posibil (v. 1 Corinteni 5:2).

În al doilea rând, disciplina are ca scop să avertizeze. O biserică nu pune în aplicare judecata lui Dumnezeu atunci când disciplinează. Nu, ci ea oferă o imagine a judecății celei mari, din viitor (1 Corinteni 5:5).

În al treilea rând, scopul ei este de a salva. Bisericile apelează la disciplină atunci când ele văd că un membru merge pe calea către moarte și când niciuna dintre insistențele și avertismentele ei nu fac ca persoana respectivă să se întoarcă. Este ca o ultimă măsură (1 Corinteni 5:5).

În al patrulea rând, disciplina intenționează să protejeze. Cum cancerul se răspândește de la o celulă la alta, și păcatul se răspândește rapid de la o persoană la alta (1 Corinteni 5:6).

În al cincilea rând, ea dorește să aducă o mărturie bună pentru Isus. Disciplina bisericii este de fapt bună pentru necreștini, chiar dacă pare ciudat să spunem asta, pentru că ea ajută la păstrarea acelor trăsături distincte și atractive ale poporului lui Dumnezeu (v. 1 Corinteni 5:1). Amintiți-vă că bisericile trebuie să fie sare și lumină. Isus spunea: „Dar dacă sarea își pierde gustul, prin ce își va căpăta iarăși puterea de a săra? Atunci nu mai este bună la nimic decât să fie lepădată afară, și călcată în picioare de oameni” (Matei 5:13).

Mono își ascunsese păcatul lui în întuneric. El nu voia ca minciuna lui să fie dată pe față. Dar atunci când acest lucru s-a petrecut, el n-a vrut să o trateze ca pe un păcat. El voia să o trateze ca pe ceva „inevitabil”, „necesar”, sau „nu atât de rău”. Dar el era amăgit de o inimă care tânjea după ceva mai mult decât să tânjească după Isus și Cuvântul Lui.

În dragoste, biserica n-a vrut ca el și alții să rămână amăgiți. Biserica a dorit să îl avertizeze, să îl salveze, să îi protejeze pe credincioșii mai neexperimentați, care ar fi putut să fie ispitiți să apere minciuna ca fiind ceva rezonabil. Și biserica a vrut să îi iubească pe vecinii ei, păstrând trăsăturile distinctive ale bisericii. De aceea, prin disciplină, biserica a dat pe față ce anume iubea el cu adevărat, lăsându-l să suporte consecințele alegerilor proprii. În final, biserica nu a făcut nimic mai mult sau mai puțin decât să afirme: „Tu nu Îl alegi pe Isus, așa că nu poți fi considerat alături de Isus.”

În orice act de disciplină, scopul esențial trebuie să fie, evident, dragostea: dragostea pentru acea persoană, dragostea pentru biserică, dragostea pentru lumea care ne privește, dragostea pentru Hristos.

Dincolo de orice, știm că Dumnezeu „pedepsește pe cine-l iubește, și bate cu nuiaua pe orice fiu pe care-l primește” (Evrei 12:6). Prin a ne abține de la disciplină, noi pretindem că știm să iubim mai bine decât Dumnezeu.

Dumnezeu cunoaște, în dragostea Lui, faptul că disciplina produce viață, creștere și sănătate: „Dumnezeu ne pedepsește pentru binele nostru, ca să ne facă părtași sfințeniei Lui” (Evrei 12:10). Da, ea este dureroasă, dar merită prin prisma rezultatelor ei: „Este adevărat că orice pedeapsă, deocamdată pare o pricină de întristare, și nu de bucurie; dar mai pe urmă aduce celor ce au trecut prin școala ei, roada dătătoare de pace a neprihănirii” (Evrei 12:11).

CÂND AR TREBUI CA BISERICA SĂ PRACTICE DISCIPLINA?

Răspunsul scurt este că biserica trebuie să practice disciplina atunci când cineva păcătuiește. Membrii bisericii trebuie să învețe îndemânarea de a confrunta păcatul în spațiul privat și cu blândețe. Aceasta nu înseamnă că ar trebui să ridici ciocanul și să lovești într-un frate oridecâteori el comite cel mai neînsemnat păcat. Adesea, cel mai bun lucru este să nu spui nimic. Iar atunci când spui ceva, de regulă cel mai bun lucru cu care să începi este să pui întrebări, asigurându-te că ai înțeles corect realitatea și că tratezi acea persoană oferindu-i prezumția de nevinovăție. Totuși, bisericile trebuie să cultive acel fel de relații în cadrul cărora corectarea informală este un lucru primit și căutat – ca un act al dragostei.

Disciplina formală sau oficială a bisericii, exersată prin întreaga congregație, este rezervată păcatelor de o importanță atât de mare încât biserica nu se mai simte capabilă să confirme mărturia de credință a persoanei implicate. Acea persoană poate continua să se considere creștin și reprezentant al lui Isus, dar cuvintele sale nu mai sunt credibile datorită naturii păcatului.

Dați-mi voie să explic acest lucru în felul următor: există undeva o linie de demarcație între păcate sau categorii de păcate pe care te aștepți să le mai întâlnești în viețile creștinilor, și acele păcate care te determină să te gândești că cineva poate să nu fie creștin. Disciplina bisericii este necesară, am putea spune, atunci când o persoană trece din primul domeniu de păcate în cel de-al doilea. Nu este acel lucru care îți intră pe sub piele personal, ci este acela care face ca o întreagă adunare de credincioși să îl evalueze și să fie de acord că descalifică acea persoană din poziția de credincios. Cuvintele acelei persoane nu mai pot fi crezute. Mărturia lui și-a pierdut credibilitatea. El poate pretinde că este „pocăit”, că „totul este bine” sau că „neascultarea lui nu este atât de gravă”, dar există anumite motive pentru care biserica nu-l mai poate crede. De aceea, biserica își retrage confirmarea publică prin a-i impune interdicția de a participa la Cina Domnului. Este ca și cum i-ar retrage pașaportul și ar anunța că acea persoană nu mai poate fi confirmată oficial drept cetățean al Împărăției lui Hristos.

De exemplu, cineva poate să spună că există o diferență între minciuna ocazională de care cineva se pocăiește și minciuna pe care cineva își construiește o viață, și de care refuză să se lase. Cea de-a doua situație caracteriza circumstanțele lui Mono.

Înseamnă asta că bisericile trebuie să cunoască ce se află în inimile oamenilor? Evident că nu. Dumnezeu nu ne-a dat ochi cu raze X. Dar El cheamă bisericile să privească la roadele din viețile individuale ale membrilor și să evalueze pretențiile lor de credincioși, judecându-i (Pavel chiar folosește acest cuvânt; 1 Corinteni 5:12; cf. Matei 3:8; 7:16-20; 12:33; 21:43).

Putem spune ceva mai concret cu privire la unde ar trebui plasată această linie de demarcație între cele două domenii de păcate? Eu cred că putem spune că disciplina oficială a bisericii este necesară în situația păcatelor vizibile, grave și față de care nu există pocăință. În primul rând, un păcat trebuie să aibă o manifestare exterioară. Bisericile nu ar trebui să ridice steagul roșu al excluderii oridecâteori suspectează ele că ar exista lăcomie sau mândrie în inima cuiva. Trebuie să existe ceva care să poată fi văzut cu ochii sau auzit cu urechile.

În al doilea rând, păcatul trebuie să fie grav. Nu orice păcat ar trebui supus excluderii. Trebuie să existe loc în viața bisericii pentru dragostea care acoperă „o mulțime de păcate” (1 Petru 4:8). Din fericire, Dumnezeu nu ne disciplinează într-un fel perceptibil de fiecare dată când păcătuim.

În final, păcatul trebuie să fie lipsit de pocăință pentru a implica disciplina. Persoana implicată a fost confruntată cu poruncile lui Dumnezeu din Scriptură, dar ea refuză să se lase de păcat. Conform tuturor aparențelor, persoana respectivă prețuiește păcatul mai mult decât pe Isus.

Există însă anumite situații când o persoană ar putea să își ceară iertare și să pretindă că s-a pocăit, dar când biserica poate să decidă în mod legitim să treacă la disciplinare indiferent de acest lucru. Eu cred că acest lucru este acceptabil atunci când, dintr-un motiv sau altul, biserica pur și simplu nu poate crede cuvintele acelei persoane. Poate că acea persoană este caracterizată de minciună continuă. Poate că păcatul este atât de deliberat (precum o viață îndelungată de abuzuri sau crime premeditate) sau grozav (precum violul), încât orice cuvinte care exprimă regretul și părerea de rău să rămână lipsite de credibilitate. Nu înseamnă asta că astfel de păcate nu pot fi iertate, ci doar că este nevoie de timp ca să se vadă roada pocăinței înainte ca biserica să poată pronunța cu responsabilitate iertarea (v. exemplul din Faptele Apostolilor 8:17-24). Pe de altă parte, atunci când o biserică devine convinsă că o persoană s-a pocăit cu adevărat, ea nu ar trebui să treacă la disciplina oficială, și nu-mi pot imagina nici măcar o excepție de la acest principiu.

CUM AR TREBUI CA BISERICA SĂ PRACTICE DISCIPLINA?

Matei 18 descrie procesul elementar pentru disciplina bisericii, trecând de la confruntarea personală, la folosirea mai multor martori și apoi la supunerea cazului înaintea întregii biserici.

Preocuparea esențială a lui Isus în acest text este aceea de a nu extinde procesul la mai multe persoane decât este necesar pentru a produce pocăința și împăcarea.

Uneori, procesul de disciplină ar trebui să înainteze destul de lent, ca atunci când persoana respectivă demonstrează interes în lupta cu păcatul.

Alteori, el trebuie accelerat, cum este cazul în 1 Corinteni 5, unde păcatul acelui om este flagrant și el nu manifestă pocăință, cel puțin în aparență. De asemenea, trebuie luată în considerare nu doar natura păcatului, ci și natura păcătosului. Exprimând lucrurile mai direct, diferiți păcătoși necesită strategii diferite (1 Tesaloniceni 5:14).

Membrii bisericii adesea se întreabă cum să interacționeze cu cineva care a fost disciplinat. Noul Testament tratează această chestiune într-o serie de pasaje (1 Corinteni 5:9, 11; 2 Tesaloniceni 3:6, 14-15; 2 Timotei 3:5; Tit 3:10; 2 Ioan 10). Sfatul elementar al prezbiterilor din biserica mea este că aspectul general al relațiilor cuiva cu persoana disciplinată trebuie să fie sensibil și vizibil schimbat. Interacțiunile nu trebuie să fie caracterizate de o atitudine obișnuită, ci de conversații intenționate pe tema pocăinței. Cu siguranță, însă, că membrii familiei acelei persoane trebuie să continue să își împlinească obligațiile familiale (v. Efeseni 6:1-3; 1 Timotei 5:8; 1 Petru 3:1-2).

Când trebuie să se petreacă restaurarea persoanei în părtășia bisericii? Atunci când păcătosul se pocăiește. Uneori, pocăința este foarte clară, de genul negru pe alb, ca atunci când un bărbat care și-a abandonat soția se întoarce. Alteori, situația are nuanțe de gri, ca în cazul când o persoană este prinsă într-un ciclu de dependențe, situație când este nevoie de mai multă înțelepciune.

Odată ce o biserică se hotărăște să restaureze o persoană care se pocăiește și să îi permită din nou accesul în părtășia ei și la Cina Domnului, nu ar trebui să se mai vorbească deloc despre o perioadă de probă sau despre o cetățenie de mâna a doua. Mai degrabă biserica ar trebui să își pronunțe public iertarea, afirmându-și dragostea față de persoana pocăită și celebrând acest lucru.

MAI ÎNȚELEPT DECÂT ÎNȚELEPCIUNEA OMULUI

Atunci când biserica începe să practice disciplina, membrii ei se vor descoperi adesea confruntându-se cu situații complexe, pentru care nu există un studiu de caz în Scriptură, pe care să îl urmeze. Dar preocuparea supremă a bisericii trebuie să fie aceea de a păzi reputația lui Hristos. Iar ea face acest lucru prin a analiza cu atenție dacă poate continua să confirme mărturia verbală a credinței cuiva, în condițiile în care viața acelei persoane este o caricatură grosolană a lui Hristos. În fapt, păzirea reputației Lui este cea mai mare expresie a dragostei față de păcătos, față de biserică și față de popoarele pământului.

Acest lucru s-a dovedit a fi valabil și în cazul lui Mono și al poporului indonezian. La câtva timp după excomunicarea lui, Mono s-a simțit convins de păcatul lui, a cumpărat un bilet de avion și s-a întors în Indonezia. La un an după aceea, el a scris următorul e-mail unuia dintre păstorii bisericii mele:

„Andy, îți mulțumesc pentru mesajul foarte încurajator pe care mi l-ai scris. Mulțumesc bisericii pentru că și-a amintit mereu de mine și pentru că a continuat să se roage pentru mine. Trebuie să mărturisesc că am părăsit biserica cu o problemă nerezolvată a păcatului și cu tristețea faptului că l-am tratat cu ușurătate. Ar fi trebuit să învăț să mă smeresc și să vin la voi pentru a căpăta împăcarea. Suntem cumva vrăjmași unii altora? Nu, suntem frați creștini. Am fost prea mândru și încăpățânat. Mândria m-a făcut să gândesc că doar Dumnezeu are dreptul să rezolve problema, fără ca eu să acționez în vreun fel. Apoi am continuat pe acest drum al meu. Rezultatul? Nu mi-am găsit pacea… Acum știu de ce Dumnezeu m-a adus acasă, pentru că mă așteaptă un premiu veșnic. Aș vrea să îți pot descrie ce fel de relație am astăzi cu El. Este mult prea frumos pentru a o putea descrie… Andy, m-am rugat ca această împăcare să aibă loc, dar te rog să îmi arăți cum să procedez. Tânjesc după reunirea cu familia mea. În ultimul rând, te rog să transmiți mulțumirile mele membrilor bisericii și prezbiterilor și să le spui că mi-e dor de voi toți.

Cu multă dragoste,

Mono.”

Iar biserica noastră i-a trimis cu bucurie următorul răspuns:

„Mono,

Ne bucurăm foarte mult să intrăm din nou în legătură cu tine. Vreau să te informez că aseară, la întâlnirea membrilor bisericii, le-am citit o parte din mesajul tău recent… Toți au fost smeriți și încurajați de cuvintele și acțiunile tale.

Membrii au votat unanim următoarea informare din partea prezbiterilor:

Informare: Prezbiterii CHBC recomandă cu bucurie ca membrii CHBC să recunoască, cu mulțumire față de Dumnezeu, pocăința fratelui nostru, Mono, faptul că ne exprimăm oficial față de el iertarea noastră pentru acțiunile împotriva noastră și că ne înnoim în mod public expresia părtășiei cu el și a dragostei față de el, ca frate al nostru în Hristos. Facem toate acestea cu mulțumire față de Dumnezeu pentru credincioșia față de Cuvântul Său și față de cei care Îl onorează prin ascultarea lor.

Apoi ne-am rugat pentru tine în întreaga adunare, cerându-I lui Dumnezeu să îți dea cele mai bogate binecuvântări ale Lui în viața și lucrarea ta.

Fie ca Dumnezeu să continue să te încurajeze și să te susțină urmându-L pe El.

Fratele tău în Hristos,

Andy.”

Mono slujește acum ca evanghelist în mijlocul unui grup etnic musulman din Indonezia.

Astfel, biserica a acționat, Mono s-a pocăit, Dumnezeu a fost glorificat și acum un popor de la celălalt capăt al planetei culege beneficiile acestui lucru.

Nu este înțelepciunea lui Dumnezeu mai înțeleaptă decât înțelepciunea omului?

Isus domnește.

CÂND NU AR TREBUI SĂ TE SUPUI

Noi toți am putea fi chemați, în anumite circumstanțe, să îndurăm cu smerenie greșelile și păcatele unui lider. Cu toate acestea, atunci când te afli într-o biserică unde conducerea ei este în mod obișnuit abuzivă, în majoritatea cazurilor te-aș încuraja să pleci. Pleacă pentru a-ți proteja ucenicia, pentru a-ți proteja familia, pentru a da un bun exemplu membrilor care rămân în urmă, și pentru a sluji vecinilor necreștini prin a nu oferi credibilitate lucrării acelei biserici. Cum să recunoști o conducere abuzivă? Pavel solicită ca să existe cel puțin doi martori în cazul unei acuzații aduse împotriva unui prezbiter (1 Timotei 5:19), probabil pentru că el știa că liderii pot fi acuzați mai mult decât alții, și adesea pe nedrept. Acestea fiind spuse, totuși trebuie să subliniez că bisericile abuzive și liderii creștini abuzivi în mod obișnuit:

- Stabilesc prescripții dogmatice în aspecte în care Scriptura nu stabilește nimic.

- Se bazează pe inteligență, umor, șarm, pe sentimentul de vinovăție, emoții sau amenințări, în loc să se bazeze pe Cuvântul lui Dumnezeu și pe rugăciune (v. Faptele Apostolilor 6:4)

- Practică favoritismele.

- Pedepsesc pe cei care nu sunt de acord cu ei.

- Folosesc forme extreme de comunicare (fie prin ieșiri nervoase, fie prin ignorarea persoanelor).

- Recomandă acțiuni care întotdeauna fac cumva ca să îmbunătățească propria situație a liderului, chiar dacă acest lucru se petrece în detrimentul altora.

- Vorbesc des și repede.

- Rareori fac fapte bune în secret.

- Rareori încurajează.

- Rareori pleacă de la prezumția de nevinovăție.

- Pun accent pe conformare exterioară, mai degrabă decât pe pocăința inimii.

- Predică, sfătuiesc, disciplinează și supraveghează biserica cu vorbe care eșuează să fie întemeiate în ceea ce Hristos a făcut în Evanghelie și să dea slavă lui Dumnezeu.

Capitolul 8

ESTE OBLIGATORIU CA MEMBRALITATEA SĂ ARATE LA FEL PESTE TOT?

Biserica nu are niciun nume. Ea nu are vreo clădire. Nu este înregistrată la primăria orașului, pentru că altfel guvernul ar putea să o închidă, dacă ar ști că ea există.

Ea se întâlnește în casa unui membru, într-un oraș din Asia Centrală, unde aproape toate persoanele sunt musulmani. Biserica are 8 până la 10 membri, și nu va crește niciodată dincolo de douăzeci. Atunci când acest lucru se va petrece, va trebui să se împartă în două biserici. Casele sunt prea mici și, mai important, creștinii din această țară trebuie să fugă permanent de sub radarul autorităților orașului și al clericilor musulmani.

Biserica se adună în fiecare duminică alături de cei doi prezbiteri ai ei, „Frank” și „Hans”, pentru a se ruga, pentru a cânta și a învăța din Biblie. Ambii bărbați au fost convertiți în decursul ultimei decade și au învățat majoritatea lucrurilor pe care le știu despre Biblie de la doi sau trei misionari.

Întrebarea pe care vrem să o punem în acest capitol este: Ar trebui ca modalitatea în care biserica lui Frank și Hans practică membralitatea să fie la fel ca în cazul unei biserici dintr-un oraș occidental precum Washington, unde eu sunt membru? Trebuie ca membralitatea să arate la fel peste tot?

FELUL ÎN CARE ÎN MEMBRALITATEA ESTE ACEEAȘI PESTE TOT

Răspunsul elementar este – da și nu. Să începem cu răspunsul afirmativ. Membralitatea va arăta la fel peste tot pentru că biserica locală înființată de Isus este formată din membrii ei. Iar Isus i-a dat fiecărei biserici de oriunde aceleași instrumente pentru a împlini aceeași însărcinare:

- Însărcinarea: să constituie un grup distinct, separat, care, prin însăși caracterul lui, să binecuvânteze popoarele și să aducă laude Tatălui ceresc (Matei 5:3-16).

- Instrumentele: autoritatea de a păzi Evanghelia, de a confirma mărturiile credibile ale credinței creștine, de a supraveghea ucenicia creștină, de a-i învăța pe ucenici toate lucrurile pe care El le-a poruncit, și de a-i exclude pe falșii credincioși (Matei 16:13-19; 18:15-20; 28:18-20).

Mai mult, membralitatea va fi aceeași peste tot pentru că toate bisericile există exact în același context: teritoriul inamic. Amintiți-vă că bisericile locale sunt niște ambasade. Ele nu există într-un teritoriu neutru sau prietenos, dincolo de liniile inamicului. Acesta este motivul pentru care, în 1 Corinteni 5, Pavel pune semn de egalitate între excomunicarea omului prins în curvie și darea lui pe mâna Satanei. Satana este prințul acestei lumi, iar împărățiile lumii aparțin temporar lui (Ioan 12:31; 14:30; Matei 4:8-9).

Satana folosește însă diferite modalități în locuri diferite pentru a submina Împărăția lui Hristos. O modalitate favorită de acțiune a lui în Occident este creștinismul cultural. Felul de creștinism cultural american este rezultatul faptului că niște adulți bine intenționați le oferă tuturor oamenilor, de la 5 ani până la 25 de ani și chiar mai mult, fără deosebire, o bomboană de har ieftin. Îi întrebi dacă vor să fie cu mama și tata în cer sau îi împingi să iasă în față la o chemare. Esența este că te joci cu temerile, emoțiile sau poftele lor pentru a obține pretenții de credință rapide, fără prea multă ședere pe gânduri. Apoi confirmi imediat acele pretenții. Pe de altă parte, felul de biserică europeană, biserică de stat, este mult mai civilizat. Harul ieftin vine odată cu certificatul de naștere.

Iscusința acestei șiretenii din ambele zone este că ea îi permite Satanei să le inoculeze acelor oameni o gândire îndreptată împotriva creștinismului real. Este aproape imposibil să mărturisești Evanghelia unui creștin cultural, pentru că el deja oferă închinare cu buzele acelei forme de religie. „Da, eu cred asta”. Dar în viața lui nu există pocăință. El doar botează o versiune sterilă a vechiului său eu într-un așa-zis creștinism.

Celălalt mare pericol al creștinismul cultural este că el prostește bisericile, făcându-le să creadă că ele nu trăiesc într-un teritoriu ostil. Bisericile au impresia că țara respectivă le este casa. Sună ca un element de siguranță pentru ele.

Pe de altă parte, în alte zone, Satana folosește instrumente foarte diferite. În Orissa, India, el va folosi o revoltă tehnic ilegală a hindușilor pentru a arde din temelii o biserică. În orașul din Asia Centrală unde Frank și Hans păstoresc, el se va folosi de autoritățile locale pentru a se infiltra în adunările bisericilor, pentru a confisca literatură și pentru a-i târî în închisoare pe păstori. În anumite părți ale Africii, el se va folosi de închinarea ancestrală și de religia tradițională a Africii pentru a-și alătura forțele cu Evanghelia și a o amesteca, transformând-o în ceva cu totul diferit.

Întrucât ființele omenești trăiesc în trupuri fizice, ochii noștri au tendința de a se concentra pe diferențele superficiale. Dar cele mai importante lucruri nu se văd niciodată cu privirea fizică și, având în vedere scopurile noastre de aici, cel mai important lucru pe care trebuie să-l conștientizăm este că orice biserică de pretutindeni există într-un teritoriu ostil. Nu va exista vreo țară sfântă sau vreo clădire sfântă pe această planetă, până când Isus se va întoarce.

Indiferent unde mergi, indiferent în ce an te afli, biserica locală protejează Evanghelia împotriva tuturor tipurilor de atacuri prin a avea mare grijă cu privire la persoanele pe care le primește ca membri. Orice biserică trebuie să pună aceste întrebări fundamentale: Cine spui tu că este Isus? Ești sigur că ești cu adevărat pregătit să îți iei crucea și să te dedici lui Isus, identificându-te cu El și cu Trupul Lui?

FELUL ÎN CARE MEMBRALITATEA ESTE DIFERITĂ PRETUTINDENI

În același timp ar trebui să fie clar, din ceea ce am spus deja, că bisericile din diferite locuri se confruntă cu provocări diferite. Însărcinarea de bază și instrumentele sunt aceleași, dar structurile sau strategiile pot să arate întrucâtva diferit.

Complexitatea socială

Pentru început, aș spune că, cu cât mai largă și mai complexă devine o societate, cu atât mai dificil este să confirmi și să supraveghezi mărturiile credibile de credință. Această lucrare devine mai dificilă datorită caracterului tot mai volatil al locurilor de muncă, datorită mobilității sociale, a mărimii bisericii, a urbanizării, a programului de lucru tot mai solicitant, a pluralismului religios, a prejudecăților etnice, a multi-denominaționalismului, a secolelor de erezii acumulate, a bisericilor false, a fenomenului migrației dintr-o biserică în alta, a tendințelor culturale precum individualismul și consumerismul, și așa mai departe. Cu cât mai mare și mai complexă devine o societate, cu atât mai greu este să știi cine este cu cine.

Ești tu cu Isus? N-aș putea spune. Tu doar te afișezi la biserică duminica dimineață. Locuiești la 30 de minute depărtare. N-am nicio idee cum arată viața ta în decursul săptămânii. Ai umblat ani la rând dintr-o biserică în alta. Și spui că Îl iubești pe Isus, dar despre care Isus vorbești? Avem sute de Isuși dintre care să alegem.

Aprobarea sau dezaprobarea societății

Atitudinea generală a societății față de creștinism afectează de asemenea abilitatea unei biserici de a confirma și supraveghea mărturiile de credință. Este ironic, dar poate fi mai ușor în anumite modalități să-i confirmi și să-i supraveghezi pe creștini într-o societate care este fățiș împotrivitoare Evangheliei. Gândește-te la Palestina primului secol sau la țările musulmane de astăzi. În astfel de zone, există un dezavantaj social uriaș să te identifici cu o biserică. Ca atare, oamenii care vin să se boteze este puțin probabil că vor să se alăture bisericii de dragul aprobării societății.

Acum gândește-te la o societate în care creștinismul cultural este prevalent. Botezul și membralitatea vin cu avantaje sociale. Copiii vor primi aprecierea părinților lor. Adulții vor căpăta o listă mai largă de potențiali clienți pentru slujbele lor de vânzări sau pentru firmele lor de avocatură.

Eu cred că ambele categorii de diferențe vor afecta cât de multă structură are nevoie o biserică pentru a-și împlini sarcina folosindu-se de instrumentele pe care Hristos le-a lăsat. Aici ne aflăm pe terenul prudenței, care nu este niciodată o știință exactă, dar, vorbind la modul general, cred că putem spune că, cu cât primește mai multă favoare creștinismul și pe cât mai complexă este societatea, cu atât mai multă structură poate fi necesară unei biserici.

Într-o societate complexă, lecțiile de membralitate, de exemplu, te vor ajuta să cunoști cu precizie despre ce Isus vorbește acea biserică. Discuțiile cu potențialii membri ajută biserica să știe despre ce Isus vorbesc ei. Lecțiile și discuțiile pot ajuta la statuarea așteptărilor tuturor persoanelor.

Mai mult, într-o societate complexă, registrul de membri ajută bisericile să-i poată supraveghea mai bine pe membrii bisericii, care sunt răspândiți pe o arie metropolitană întinsă. Ele ajută congregațiile și pe liderii lor să știe pentru cine sunt ei responsabili în mod specific.

Dar într-o societate mai simplă, care dezaprobă creștinismul, lucruri precum lecțiile de membralitate și registrele de membri pot să nu fie necesare, ba chiar pot să împiedice. În fapt, registrele scrise pot fi periculoase, dacă ele ajung pe mâinile cui nu trebuie. Acestea fiind spuse, Isus a dat totuși tuturor bisericilor aceleași instrumente pentru a împlini aceeași responsabilitate - de a fi un popor deosebit. Haideți să vedem dacă pot ilustra acest lucru în cazul prietenilor noștri din Asia Centrală.

BAZA BIBLICĂ

În biserica lui Frank și Hans, o persoană devine membru prin botez. Totuși, botezul survine întotdeauna după câteva săptămâni de discuții cu prezbiterii și biserica. Aceste discuții nu au loc în birourile bisericii, pentru că birourile pur și simplu nu există. Discuțiile se petrec de-a lungul unor plimbări sau în jurul unor farfurii cu pilaf. În realitate, ele arată mai degrabă ca niște conversații obișnuite, dar scopul este același: să ne asigurăm că persoana respectivă înțelege Evanghelia și este un pocăit adevărat.

Persoana respectivă este apoi îndemnată să își prezinte mărturia credinței înaintea întregii congregații, moment în care membrii bisericii pun întrebări. Prezbiterii conduc discuția, dar ei îi încurajează pe toți cei ce participă să fie parte la ea, întrucât acest lucru ajută în clarificarea Evangheliei pentru orice persoană.

Congregația nu votează niciodată, dar ajunge în final la un consens dacă persoana de față este un credincios sau dacă are nevoie de mai mult timp pentru a-și demonstra autenticitatea credinței. Într-o comunitate musulmană ca aceasta, este de așteptat ca acea convertire să schimbe viețile oamenilor, așa încât biserica va căuta dovezi ale convertirii. Ei nu se așteaptă ca toate lucrurile să fie corectate imediat în viața acelui om, dar vor să vadă începutul pocăinței lui, în mod particular dorința de a se identifica în mod public, înaintea bisericii, ca un ucenic al lui Isus.

Ca etapă finală, biserica va da confirmarea prin botez, lucru care, în mod oficial, îi spune bun venit acelei persoane în adunare. Evident, botezurile sunt dificil de practicat din punct de vedere logistic în această țară. Uneori, ele vor fi făcute într-un lac sau râu la ceva distanță de oraș, chiar dacă am avut privilegiul de a fi martorul unui botez chiar în piscina unui credincios mai bogat.

Eu cred că această mică congregație din Asia Centrală ne oferă o bază biblică. Ea nu trebuie să aibă toate structurile din biserica mea, dar aș spune că satisface criteriile Noului Testament pentru o membralitate biblică:

- Este clar pentru toți cine sunt membrii ei, chiar dacă nu există oficial un registru de membri. Toți știu cine s-a pocăit și a crezut, și cine nu, pentru că toți au fost prezenți la botezul fiecărei persoane care s-a alăturat bisericii după ei. De asemenea, ei păzesc Masa Comuniunii, păstrând astfel clară linia de demarcație dintre biserică și lume.

- Biserica analizează cu grijă mărturiile de credință pentru a se asigura de împlinirea slujbei ei cu credincioșie, chiar dacă nu există lecții oficiale cu privire la calitatea de membru sau discuții oficiale cu candidații. Dincolo de asta, încă nu există în acea societate secte sau biserici false care să le fi oferit oamenilor un alt Isus.

- Fiecare membru, inclusiv prezbiterii, se supun supravegherii întregii biserici, chiar dacă nu există un vot al ei. Consensul este ușor de recunoscut într-un grup de 15 sau 20 de persoane.

- Biserica practică disciplina atât pentru menținerea purității ei, cât și din dragoste pentru cel ce greșește.

În toate acestea, Numele și faima lui Hristos sunt protejate și prețuite.

UN MODEL FOARTE DIFERIT?

La prima vedere, procesul de alăturare în biserica mea din Washington DC poate arăta foarte diferit. Trebuie să începi prin a participa la șase lecții cu privire la calitatea de membru, care tratează mărturisirea de credință a bisericii noastre, legământul de membru, istoria bisericii, lucrarea de evanghelizare și alte elemente ale vieții de congregație. Dacă totuși dorești să te alături bisericii după acest hop, va trebui să participi la o discuție cu un prezbiter, timp în care îți vei prezenta mărturia convertirii și vei explica Evanghelia. Un anume păstor este cunoscut pentru faptul că îi roagă pe oameni să explice Vestea Bună „în cel mult 60 de secunde!” La încheierea discuției, ți se va cere să semnezi mărturisirea de credință a bisericii și legământul de membru.

Prezbiterul care, în decursul discuției, a completat un formular de membru, trimite fotocopii ale acelui formular tuturor prezbiterilor, care trebuie să le citească înainte de următoarea ședință a prezbiterilor. Aceștia analizează împreună cererea ta de membru, votează asupra ei conform Regulilor de Ordine ale lui Robert, și o transmit mai departe congregației la următoarea întâlnire bilunară a membrilor.

După o introducere de circa două minute, făcută de un prezbiter, cu fața ta afișată pe un ecran, pe un fișier PowerPoint, congregația votează și ea, ajutată din nou de vigilentul Robert și regulile sale.

Dacă ești votat ca membru, numele tău va fi scris în registru și vei primi un pachet cu informații cu privire la membralitate, care conține o mulțime de lucruri relativ utile.

Sună destul de birocratic, nu-i așa? Și niciunul dintre aceste detalii nu vine direct din Biblie. Sigur că Robert n-a călătorit alături de Pavel și Barnaba. Dar poate o fi călătorit cu Petru.

În fapt, aș spune că o biserică aflată într-unul dintre cele mai seculare orașe globale din zilele noastre pur și simplu nu poate împlini ceea ce Biblia poruncește bisericilor să facă în confirmarea și supravegherea cetățenilor lui Hristos fără un set de structuri asemănătoare acestuia. Nu este necesar să aibă exact aceste structuri. Poate că o biserică dorește să-i ceară fiecărui potențial membru să fie disponibil pentru o plimbare de patru ore prin parc, alături de un prezbiter și câțiva alți membri, pentru a trata toate chestiunile care ar putea fi analizate într-o lecție și într-o discuție. Poate că o biserică dorește să le ceară membrilor să memoreze numele celorlalți membri în loc să îi scrie într-un registru.

Esența este că, într-un fel sau altul, o discuție trebuie să aibă loc, înainte ca un pretins creștin și o biserică să spună „da” în această relație de tip legământ, denumită membralitate în biserică. Iar o biserică trebuie să știe cine sunt toți membrii ei. Mai apoi, Isus vrea ca noi să avem grijă de toate oile Sale.

Pe scurt, eu cred că diferențele dintre modelele din Asia Centrală și America există, în esența lor, doar din punct de vedere formal. Ambele biserici împlinesc aceleași obiective – proclamarea, manifestarea și protejarea Evangheliei prin viețile membrilor lor, confirmate oficial.

MEMBRALITATEA CONTEAZĂ – VIAȚA CREȘTINĂ CONTEAZĂ

În biserica lui Frank și Hans, factorii contextuali simplifică structurile legate de membralitate. Așa cum îmi spunea cineva, „este relativ ușor să-ți dai seama cine este parte din biserică și cine nu”. Acest lucru a devenit evident în decursul raidurilor recente ale poliției în biserică, lucru care a făcut ca membrii să se simtă mai vizibili decât până acum.

Provocarea mai mare pentru Frank și Hans ține de învățarea membrilor bisericii cu privire la noile lor obligații reciproce, ca și cu privire la scopul disciplinei bisericii. Dar, pentru ei, aceste lecții nu au atât de mult de-a face cu aspectele care țin de calitatea de membru, pe cât sunt chestiuni ce țin de viața creștină. Viața creștină și calitatea de membru în biserică aproape că se suprapun perfect pentru acești sfinți binecuvântați. Ele sunt unul și același lucru.

Așa ar trebui să fie și în cazul nostru.

Încheiere

CUM ESTE DEFINITĂ DRAGOSTEA DE MEMBRALITATEA ÎN BISERICĂ

Prin viețile membrilor ei, biserica locală definește dragostea înaintea lumii.

Aceasta este o veste bună, pentru că lumea de astăzi este destul de confuză cu privire la definiția dragostei. Ea se gândește că dragostea este ca un glob de gelatină, neavând aproape nimic în centru, nici părți și nici margini aspre. Ea crede că dragostea este ceva liber de orice condiții, de orice așteptări, de orice standarde, de orice judecăți. „❤️+❤️= căsătorie”, spune acel abțibild. Chiar și în cercurile creștine, noi ilustrăm dragostea ca fiind contrară legii și adevărului, împărțind lumea în oameni ai adevărului și oameni ai dragostei.

Singura problemă este că dragostea lui Isus nu arată așa. Dragostea lui Isus începe cu un act al îndurării, apoi îi cheamă pe beneficiarii îndurării la libertatea ascultării.

- În primul rând, este un act al îndurării: „Nu este mai mare dragoste decât să-și dea cineva viața pentru prietenii săi” (Ioan 15:13).

- Apoi, este o chemare la ascultare: „Dacă Mă iubiți, veți păzi poruncile Mele” (Ioan 14:15).

Aceasta este o combinație pe care lumea nu o înțelege, dar așa este dragostea lui Dumnezeu: dragostea și sfințenia nu sunt contrare una celeilalte, ci ele intră în parteneriat pentru ca împreună să îi conducă pe oameni la Dumnezeu.

Apoi Împăratul Isus cheamă bisericile să pună în acțiune, înaintea lumii, aceeași îndurare și ascultare: „Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unii pe alții; cum v-am iubit Eu, așa să vă iubiți și voi unii pe alții. Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste unii pentru alții” (Ioan 13:34-35). Așadar, noi ne dăm viețile unii pentru alții și apoi luptăm împreună pentru libertatea ascultării. Când facem asta, noi arătăm dragostea lui Hristos înaintea lumii și facem ca popoarele să Îi aducă laude.

MULȚUMIRI SPECIALE

Din nou, le adresez multe mulțumiri lui Mark Dever, Matt Schmucker și Ryan Townsend pentru susținerea acestei lucrări. Bobby Jamieson a fost primul care a citit-o și mi-a oferit bune sugestii. Vă mulțumesc, fraților! Îmi iubesc slujba datorită acestor bărbați și a tuturor celorlalți de la 9Marks.

Crossway este o editură minunată, cu care îmi face plăcere să lucrez. Vă mulțumesc, Al Fisher și vouă tuturor celorlalți.

Printre ceilalți cititori ai primului manuscris, fiecare îmbunătățind-ul, vreau să îi includ pe Kendrick Kuo, Jeff Gearhart, Bill și Jane Englund, Robert Cline și Jeramie Rinne. Vă mulțumesc mult, prietenii mei!

Ca întotdeauna, minunata mea soție, Shannon, a fost o sursă de sprijin și discuții legate de conținutul cărții. Sunt atât de mulțumitor pentru tine, dragostea mea.

Mulțumesc lui Dumnezeu, în final, pentru că Și-a trimis Fiul pentru a răscumpăra o biserică ce include răzvrătiți ca mine.

9SEMNE SERIA ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

Această serie a 9Marks vă propune câte o carte scurtă, într-un limbaj accesibil, care abordează fiecare din cele nouă semne aduse în discuție de Pastorul Mark Dever, în bine-cunoscuta sa carte Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase (plus o carte suplimentară pe tema doctrinei biblice).

Fiind utile pentru studiul individual sau de grup, aceste cărți concise te vor ajuta să înțelegi ce spune Biblia în legătură cu biserica locală și cum se construiește o congregație sănătoasă.

Pentru mai multe informații, vizitați adresele de internet www.9marks.org

Note bibliografice și explicative

[←1]

sacramente – termenul face referire la cele două rânduieli ale Bisericii lui Hristos, Botezul și Cina Domnului și nu trebuie confundat cu sacramentele Bisericii Catolice sau ca având un sens ritualistic nebiblic – n.tr.

[←2]

N-aș spune că aceste ultime două puncte reprezintă o „cerință” absolută; aș spune că botezul trebuie să conducă în mod obișnuit la membralitate, și că Cina Domnului este în mod obișnuit destinată membrilor bisericii.

[←3]

Citat în Janet Coleman, Against the State: Studies in Sedition and Rebellion (New York: Penguin, 1990), p.37.

[←4]

Edmund P. Clowney, The Church, Contours of Theology (Downers Grove, IL: InterVarsity, 1995), p. 40.

[←5]

Walt Disney, Pinocchio, regizat de Ben Sharpesteen (Burbank, CA: Walt Disney Studio, 19410), DVD.

[←6]

Back to the Future, regizat de Robert Zemeckis (Hollywood, CA: Universal Studios, 1985), DVD.

[←7]

Dave Barry, Dave Barry Slept Here: A Sort of History of the United States (New York: Ballantine, 1997), p.149.

[←8]

T.S. Eliot, „The Waste Land”, în Collected Poems 1909-1962 (Boston: Faber&Faber, 1963), p. 63.

[←9]

W.B. Yeats, „He Wishes for the Cloths of Heaven”, William Butler Yeats Selected Poems and Three Plays, 3rd ed., editat de M. L. Rosenthal (New York: Collier, 1986), p. 27.

[←10]

David Gergen, „It’s Not Can We, but Will We?”, U.S. News & World Report, 24 Septembrie 2001, p. 60.

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

1. Predicarea expozitivă

2. Teologia biblică

3. Înțelegerea biblică a Evangheliei

4. Înțelegerea biblică a convertirii

5. Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

6. Membralitatea biblică în biserică

7. Disciplina biblică a bisericii

8. Ucenicizarea biblică

9. Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org