REVISTA 9 SEMNE. Nr. 4. EVANGHELIZAREA

Revista 9Semne este un proiect al 9Marks SUA pentru cititorii de limba română.

Copyright © 9Marks, 2017. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă şi prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

DESIGN

Coperta  - Wirley Corrêa - Layout Produção Gráfica.

Redactarea în format electronic (pentru ediția în limba română)

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune. 

Pentru mai multe informații despre revista 9Semne, vă rugăm să vizitați pagina noastră de internet www.9marks.org sau să ne scrieți pe email la: revistarom@9marks.org.

ISBN pentru ediția tipărită: 978-1548503017

DEFINIȚII: EVANGHELIA ȘI CONVINGEREA

În evanghelizare, noi avem o țintă foarte specifică înaintea noastră: vrem să-i convingem pe oameni să devină ucenici ai lui Isus. Vrem ca ei să fie convertiți.

Dar Pavel spune să-i convingem pe alții să Îl urmeze pe Isus (2 Corinteni 5:11, cf. NTR). Eu consider termenul „a convinge” drept unul util, întrucât ne păzește de erori: noi convingem, dar nu manipulăm; convingem, dar nu suntem cei care pot produce pocăința sau convertirea. Evident, dorim să-i vedem pe oameni convertiți, pentru că înțelegem că ea este necesară pentru ca ei să devină creștini. Dar adevărata convertire este lucrarea Duhului Sfânt.

Convertirea este cel mai greșit înțeles aspect al credinței creștine. Este de asemenea un cuvânt care nu se află în bună pace cu lumea modernă. Și nici nu ne surprinde asta. A fost un lucru confuz atunci când Isus a predicat convertirea unui lider religios din vremea Sa (Ioan 3) și este confuz și pentru creștinii și necreștinii de astăzi. Așa că este bine să petrecem câtva timp explicând ce este convertirea.

În contextul musulman în care trăiesc, mulți oameni care provin din alte credințe consideră că este dezorientant să mă audă predicând că nimeni nu se naște creștin, ci toți creștinii sunt în esență niște oameni convertiți. Chiar și cei care provin din context creștin au confuzii în legătură cu convertirea, pentru că mulți vin cu tradiții care subliniază faptul că un om ar putea fi creștin datorită unor motive exterioare lui. Dar Biblia ne învață clar faptul că convertirea nu ține de religia părinților tăi, de biserica unde ești membru sau de ce scrie pe pașaportul tău. Ea nu se bazează pe realizările tale academice, nici măcar în cazul în care diploma ta este eliberată de o instituție religioasă. Convertirea vine din credința adevărată, conștientă și autentică în Isus.

Dar întocmai cum noi nu putem produce convertirea, nu putem produce nici credința autentică. Și aceasta se află pe teritoriul Duhului Sfânt.

Evident, atunci când propovăduim Vestea Bună cu scopul de a-i convinge pe oameni, trebuie să știm suficient de bine Evanghelia pentru a fi capabili să o transmitem altora. Atunci când ne mărturisim credința, ne concentrăm pe mesajul care duce la mântuire. Este important să observăm că, atunci când Biblia folosește termenul Evanghelie, atât în Vechiul Testament cât și în Noul, ea îl folosește întotdeauna în relație cu mântuirea.

Iată o bună definiție a ei:

Evanghelia este mesajul bun din partea lui Dumnezeu, care ne conduce la mântuire.

Aceasta este o altă definiție care poate părea dezamăgitoare, pentru că trebuie să ne punem o întrebare în legătură cu ea: „Care este atunci mesajul mântuirii?”

Mesajul Evangheliei răspunde la patru întrebări uriașe: Cine este Dumnezeu? De ce ne aflăm noi într-o situație atât dezastroasă? Ce a făcut Hristos? Și cum putem să ne întoarcem la Dumnezeu? Nu există întrebări mai importante pe care să le tratăm în această lume, iar răspunsurile sunt prezentate sumar în această schiță – Dumnezeu, Omul, Hristos, Răspunsul:

Dumnezeu este Creatorul nostru. El este iubitor, sfânt și drept. Într-o zi, El va pune în aplicare dreptatea Lui perfectă împotriva tuturor păcatelor.

Oamenii sunt creați după chipul lui Dumnezeu. Noi suntem niște creaturi uimitoare și frumoase, înzestrate cu demnitate, valoare și preț. Dar, prin răzvrătirea noastră păcătoasă și conștientă împotriva lui Dumnezeu, ne-am întors de la a fi copiii lui Dumnezeu și am devenit dușmanii Lui. Totuși, toți oamenii au posibilitatea de a ajunge la o relație restaurată, de dragoste, cu Dumnezeul cel viu.

Hristos este Fiul lui Dumnezeu, a Cărui viață fără păcat I-a dat abilitatea de a deveni jertfa perfectă pentru păcat. Prin moartea Lui pe cruce, El a răscumpărat oameni păcătoși ca mine și ca tine. Moartea lui Hristos a plătit pentru păcatele tuturor celor care vin la El cu credință. Învierea lui Hristos dintre cei morți reprezintă dovada ultimă a adevărului acestor pretenții.

Răspunsul pe care Dumnezeu îl cere de la noi este să ne recunoaștem starea de păcat, să ne pocăim și să credem în Hristos. Așadar, noi ne întoarcem de la păcat, în special de la păcatul necredinței, și ne îndreptăm către Dumnezeu în credință, înțelegând că Îl vom urma pentru tot restul vieții.

O altă modalitate de a spune același lucru se găsește în schița Creației, Căderii, Răscumpărării și Sfârșitului. Și există multe alte prezentări sumare ale Evangheliei. Nu contează schița specifică pe care o folosești, atâta vreme cât predici mesajul pe care oamenii trebuie să-l cunoască pentru a fi împăcați cu Dumnezeu.

Speranța pe care o avem în evanghelizare este că noi ne cufundăm atât de profund în adevărul Evangheliei și în trăirea în Evanghelie, și ne dedicăm studierii ei, încât aceasta nu poate să nu țâșnească din noi către ceilalți oameni.

DESPRE AUTOR

Mack Stiles trăiește în Dubai alături de soția sa Leeann. El slujește ca prezbiter la Redeemer Church of Dubai și Secretar General al mișcării IFES (para-bisericească) din Emiratele Arabe Unite.

CE ESTE EVANGHELIZAREA?

Evanghelizarea înseamnă să spui altora Vestea Bună a ceea ce a făcut Isus Hristos pentru a-i mântui pe păcătoși. Pentru a face acest lucru, trebuie să le spui oamenilor că:

Dumnezeu este sfânt (1 Ioan 1:5). El este Creatorul tuturor lucrurilor (Geneza 1:1).

Toți oamenii sunt păcătoși, și ei merită mânia dreaptă și veșnică a lui Dumnezeu (Romani 3:10-19, Marcu 9:48, Apocalipsa 14:11).

Isus Hristos, care este pe deplin Dumnezeu și Om, a trăit o viață fără păcat, a murit pe cruce pentru a purta mânia lui Dumnezeu în locul tuturor celor ce vor crede în El și a înviat din morți pentru a da viață veșnică celor ai Lui (Ioan 1:1; 1 Timotei 2:5; Evrei 7:26; Romani 3:21-26; 2 Corinteni 5:21; 1 Corinteni 15:20-22).

Singura cale de a fi mântuit de la pedeapsa veșnică și de a fi împăcat cu Dumnezeu constă din pocăința față de păcat și credința în Isus Hristos, spre mântuire (Marcu 1:15; Faptele Apostolilor 20:21).

Evanghelizarea înseamnă să le spui altora acest mesaj elementar.

CARE AR FI CÂTEVA SFATURI PRACTICE PENTRU A EVANGHELIZA BINE?

Roagă-te. Isus a spus, „Nimeni nu poate veni la Mine, dacă nu-l atrage Tatăl, care M-a trimis” (Ioan 6:44). Mântuirea este lucrarea lui Dumnezeu, așa că noi ar trebui să Îi cerem să facă acest lucru.

Pune întrebări și provoacă pe oameni la a se gândi. Pune întrebări bune care să-i provoace pe oameni la a reflecta asupra vieților lor, asupra credințelor lor și asupra pretențiilor tale de credință. Apoi ascultă răspunsurile lor! Te va ajuta să îi înțelegi mai bine și să știi care sunt lucrurile care îi preocupă.

Folosește Biblia. Atunci când noi ne folosim de Biblie pentru a-i evangheliza pe prietenii noștri, ar trebui să le arătăm că nu le oferim doar ideile noastre, ci le spunem ceea ce Dumnezeu a revelat despre Sine, despre păcatul nostru și despre Fiul Său.

Fii clar. Când folosim cuvinte precum „Dumnezeu” sau „păcat”, oamenii pot să aibă idei foarte diferite cu privire la înțelesul acestor cuvinte. Așadar, definește termenii cruciali precum „păcat” și „credință”. Asigură-te că cel ce te ascultă înțelege exact ce anume îi spui.

Folosește biserica. Cu siguranță că ar trebui să inviți o persoană pe care o evanghelizezi să vină la biserica ta, așa încât ea să audă din nou Evanghelia. Dar biserica are mult mai multe de oferit decât evanghelizarea noastră. Isus a spus, „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste unii pentru alții” (Ioan 13:35). Iar apostolul Pavel spune, în Efeseni 3:10, că biserica este manifestarea înțelepciunii lui Dumnezeu chiar și înaintea ființelor cerești! Biserica este concepută să fie imaginea din viața reală a mesajului pe care tu îl propovăduiești, așa că invită-ți prietenii necreștini să privească îndelung la această imagine bună.

(Acest articol a fost adaptat din cartea cu titlul The Gospel and Personal Evangelism, de Mark Dever, p. 60-68).

DESPRE AUTOR

Mark Dever este păstor senior la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC și Președintele 9Marks. Îl puteți găsi pe Twitter la @MarkDever.

EVANGHELIZAREA: PREDICAREA EVANGHELIEI CU SCOPUL DE A CONVINGE

Cum știm când avem de-a face cu evanghelizare? Ei bine, răspunsul depinde de felul în care o definim. Definirea evanghelizării într-o modalitate biblică ne ajută să aliniem practicile noastre evanghelistice la Scriptură. Dacă nu ne este clar ce este evanghelizarea biblică, am putea în fapt să nu facem evanghelizare.

De exemplu, o menajeră care se întâlnește cu o prietenă la cafea ar putea evangheliza, în timp ce un apologet creștin strălucitor care vorbește miilor de oameni într-o clădire de biserică ar putea să nu facă asta. Puțini oameni văd lucrurile în acest fel, dar asta pentru că nu avem o înțelegere clară cu privire la ce anume este evanghelizarea. Apărarea credinței este un lucru foarte bun și util, dar este ușor să faci apologetică în favoarea creștinismului fără să explici Evanghelia – și nu putem evangheliza fără Evanghelie.

Iată o definiție care m-a ajutat vreme de mulți ani:

Evanghelizarea înseamnă să propovăduiești Evanghelia cu scopul de a convinge.

Destul de scurt, nu-i așa? Pariez că majoritatea oamenilor ar aștepta mult mai mult de la un termen teologic atât de important. Dar această definiție, pe cât de scurtă este ea, ne oferă o mult mai bună balanță pe care să cântărim practicile noastre evanghelistice, în loc să ne uităm la cât de mulți oameni au răspuns unei chemări.

Iată cum voi detalia definiția mea: evanghelizarea constă din propovăduirea (proclamarea, predicarea, anunțarea) Evangheliei (mesajul de la Dumnezeu care ne conduce la mântuire) cu scopul (speranța, dorința, obiectivul) de a convinge (de a converti sau a produce convingere).

Observați că definiția nu implică un răspuns exterior imediat. Ieșirea cuiva în față la o chemare, ridicarea unei mâini sau chiar repetarea unei rugăciuni pot să ne spună că evanghelizarea s-a petrecut, dar astfel de acțiuni nu reprezintă evanghelizare. Observați, de asemenea, că dacă oricare din cele patru componente lipsește, probabil că noi orice facem altceva, dar nu evanghelizare.

Există multe probleme în biserica din întreaga lume datorită faptului că ea denumește evanghelizare ceva ce nu este evanghelizare. Așadar, clarificați ce este Evanghelia și ce se cere de la o persoană pentru a se întoarce la Hristos.

Stabiliți-vă ca obiectiv să convingeți, dar convingeți fără manipulare. Nu excludeți lucrurile care sunt dificile în legătură cu viața creștină, oricât de ispititor ar fi acest lucru. Nu confundați răspunsul omului cu o lucrare a Duhului și, în special, nu mințiți în legătură cu rezultatele. Feriți-vă să-i etichetați pe oameni drept creștini fără să aveți dovezi că ei sunt cu adevărat niște ucenici convertiți ai lui Hristos.

Recunoașteți ispita de a sacrifica principiile biblice de dragul rezultatelor și a „succesului”. Uitându-mă în jurul meu, pot observa multe practici nebiblice de evanghelizare. Evanghelia rămâne nepredicată, iar cuvintele nebiblice diluează sensul adevărat și pătrunzător al păcatului, morții și Iadului, sau îi confundă pe cei care sunt cu adevărat în căutarea adevărului cu amatorii de discursuri.

Promisiunile de sănătate și bogăție îi amăgesc pe cei mai vulnerabili: pe cei săraci, dezavantajați și bolnavi. Și multe biserici oferă o „evanghelie” fără cost, confortabilă și dătătoare de beneficii, mesaj care nu se găsește nicăieri în Scriptură. În fapt, Evanghelia este subminată și înlocuită cu ceea ce Pavel denumește „alte evanghelii”, care nu sunt deloc Evanghelia (Galateni 1:6-7). Apelând la dorințele oamenilor, bisericile comunică faptul că atenția lor este îndreptată către necreștini, nu asupra gloriei lui Dumnezeu manifestată prin poporul Lui, care I se închină.

Așadar, foarte adesea serviciul bisericii devine o poartă către distracție în loc să cheme oamenii la închinare. Isus a dialogat cu oamenii, dar El nu i-a distrat niciodată; există o diferență uriașă aici, una care se prea poate să fi fost pierdută din vedere în biserica modernă. Slujba presantă din vânzări de anul trecut a fost înlocuită cu vânzarea abilă a „bunăstării creștine”.

Aceste lucruri sunt rezultatul ispitelor lumești care subminează evanghelizarea biblică.

Dar există un răspuns la aceste ispite lumești. Situația de astăzi nu este diferită de cea din zilele lui Pavel. Soluția este să păstrăm clară în mințile noastre evanghelizarea după principii biblice și centrată în Evanghelie. Înseamnă să învățăm cum să propovăduim Evanghelia cu integritate și să păstrăm în vedere imaginea de ansamblu a adevăratei convertiri.

DESPRE AUTOR

Mack Stiles trăiește în Dubai alături de soția sa Leeann. El slujește ca prezbiter la Redeemer Church of Dubai și Secretar General al mișcării IFES (para-bisericească) din Emiratele Arabe Unite.

NOTA EDITORULUI

Acest articol este un fragment din cartea lui Mack Stiles, Evanghelizarea: Întreaga Biserică Vorbește Despre Isus.

CARE SUNT CÂTEVA DINTRE PRACTICILE EVANGHELISTICE GREȘITE?

Eșecul de a prezenta Evanghelia. Întrucât evanghelizarea înseamnă împărtășirea Evangheliei, principala modalitate de a greși este să nu prezinți deloc acest mesaj. Uneori, cei care fac lucrare socială cred că, prin a se îngriji de cei săraci sau prin a-i ajuta pe cei oprimați, ei „împărtășesc Evanghelia fără cuvinte”. Dar nu fac asta. Ei pot face lucruri minunate și altruiste pentru alții, dar evanghelizarea înseamnă să le spui altor oameni mesajul despre Hristos.

Distorsionarea mesajului. Evanghelizarea credincioasă presupune să transmiți mesajul în totalitatea lui (Faptele Apostolilor 20:27), incluzând chiar și lucrurile nepopulare legate de păcat și judecata lui Dumnezeu.

Predicarea unui mesaj fals în locul celui adevărat. Unii oameni, care pretind că predică Evanghelia, de fapt ei predică tocmai opusul ei, însoțit de consecințe dezastruoase pentru ei și pentru cei ce îi ascultă (Galateni 1:6-9; 2 Petru 2:1-3).

Prezentarea Evangheliei ca pe o simplă opinie. A prezenta Evanghelia ca pe o opinie personală, pe care cineva o poate respinge fără a își asuma vreo consecință reală, este o distorsionare a Evangheliei. Evanghelizarea presupune să îi chemăm pe oameni să se pocăiască de păcatele lor și să își pună credința în Hristos, pentru a fi mântuiți de mânia lui Dumnezeu. Evanghelia nu este o simplă opinie, iar evanghelizarea pe care o facem trebuie să comunice cu credincioșie adevărul universal al Evangheliei și cerințele ei obligatorii.

A face presiuni față de cineva pentru a lua o decizie. Doar Dumnezeu poate să dea pocăința și credința. Dacă facem presiuni asupra oamenilor, pentru ca ei să ia o decizie, ei pot face așa ceva, dar va fi un lucru care nu va avea nicio valoare în veșnicie. Acest lucru poate conduce în mod fals pe cineva să creadă că, prin „decizia” lui, el ar fi devenit creștin, pe când el nu s-a pocăit de păcatele sale și nu și-a pus credința în Hristos.

A face mare caz din lucruri mărunte. Chiar dacă am putea să ne dorim să tratăm suficient de bine întrebările celor necredincioși, petrecerea exagerată a timpului dezbătând multe ore problema răului nu este același lucru cu predicarea lui Hristos. Nu lăsați ca astfel de lucruri, care distrag atenția, să vă împiedice de la prezentarea mesajului Crucii.

Tratarea cu duritate a întrebărilor și obiecțiilor venite din partea necredincioșilor. Acesta este un fel prin care îi putem jigni și putem să întrerupem rapid conversațiile evanghelistice. Petru ne arată cum ar trebui să răspundem întrebărilor venite de la necreștini, atunci când el scrie: „Ci sfințiți în inimile voastre pe Hristos ca Domn. Fiți totdeauna gata să răspundeți oricui vă cere socoteală de nădejdea care este în voi; dar cu blândețe şi teamă, având un cuget curat; pentru ca cei ce bârfesc purtarea voastră bună în Hristos, să rămână de rușine tocmai în lucrurile în care vă vorbesc de rău” (1 Petru 3:15-16).

CINE AR TREBUI SĂ EVANGHELIZEZE?

Chiar dacă unii oameni ar dori să lase evanghelizarea în responsabilitatea exclusivă a predicatorilor, a experților în apologetică sau poate a celor care sunt în general mai sociabili, Noul Testament susține că toți creștinii trebuie să evanghelizeze:

Exemplu: Vedem acest lucru în exemplul creștinilor timpurii: „Cei ce se împrăștiaseră, mergeau din loc în loc, şi propovăduiau Cuvântul” (Faptele Apostolilor 8:4). Iar Faptele Apostolilor 11:19-21 ne spune că toți ucenicii au evanghelizat pe oameni pe măsură ce s-au răspândit din Ierusalim.

Învățătură: Petru ne-a învățat pe toți astfel: „Fiți totdeauna gata să răspundeți oricui vă cere socoteală de nădejdea care este în voi” (1 Petru 3:15).

Din dragoste: Dacă vrem să îi iubim pe semenii noștri ca pe noi înșine (Marcu 12:31, Iacov 2:8), este oare o cale mai importantă de a iubi pe cineva decât să îi mărturisim Evanghelia?

(Acest articol a fost adaptat din cartea The Gospel and Personal Evangelism, de Mark Dever, p. 45-53).

DESPRE AUTOR

Mark Dever este păstor senior la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC și Președintele 9Marks. Îl puteți găsi pe Twitter la @MarkDever.

CUM SĂ CONECTEZI EVANGHELIZAREA ȘI BISERICA

Este oare evanghelizarea un sport individual sau unul de echipă? În realitate, și unul și altul.

Gândește-te la pescuit. Există momente când te-ai putea strecura până pe malul mării de unul singur, când ți-ai putea umezi picioarele în apa acesteia și ți-ai lansa undița. Dar întreabă-i pe bărbații care merg pe mare cu o ambarcațiune de pescuit, ce simt ei când tractează o tonă de pești macrou care se zbat pe măsură ce sunt scoși din apa mării. Acești pescari au nevoie disperată unul de celălalt.

Asemănarea aceasta cu pescuitul nu prezintă chiar tot ce am vrea să spunem în legătură cu relația dintre evanghelizare și biserica locală, dar ea este biblică și este un punct de plecare. Isus le-a spus ucenicilor să Îl urmeze, pentru că El avea să îi facă pescari de oameni, și apoi i-a trimis doi câte doi să predice înaintea oamenilor, chemându-i la pocăință (Marcu 1:17; 6:7, 13). Asemenea pescarilor de pe vas, avem nevoie de biserică pentru a face lucrarea de evanghelizare.

Totuși, există o imagine mai de ansamblu în care să privim pentru a vedea relația dintre evanghelizare și biserica locală. Gândește-te la primele capitole din cartea Faptelor Apostolilor, unde apostolii au propovăduit învierea, iar în spatele lor era biserica, trăind împreună și împărțind toate lucrurile în comun: „Ei lăudau pe Dumnezeu, şi erau plăcuți înaintea întregului norod. Şi Domnul adăuga în fiecare zi la numărul lor pe cei ce erau mântuiți” (Faptele Apostolilor 2:47; și 5:13). Viața bisericii, existând acolo ca un avanpost al proclamării Evangheliei, slujea drept mărturie a Evangheliei. Acest lucru i-a făcut pe mulți oameni din Ierusalim să-i privească cu admirație pe sfinți și a condus la mai multe convertiri.

Avea cumva Petru în minte aceste zile timpurii din Ierusalim, atunci când, mai târziu, a descris biserica drept un popor, o preoție și o națiune care aduce laude Aceluia care ne-a chemat de la întuneric, ca să trăim vieți atât de deosebite încât păgânii să vadă faptele noastre bune și „să slăvească pe Dumnezeu”? (1 Petru 2:9, 12)

Atât în primele capitole din Faptele Apostolilor, cât și în 1 Petru 2, poți observa biserica ilustrată ca un stup de albine, ca un conglomerat ocupat de albine, care produc acea miere dulce și unde există un „du-te – vino” continuu al albinelor lucrătoare. Stupul este esențial pentru lucrarea individuală albinelor și parte a acestei lucrări. Dar ce ar putea să ne spună acest lucru despre relația dintre evanghelizare și biserică?

Nicio analogie nu merge până la capăt și nu cuprinde totul. Haideți să vedem dacă am putea sumariza relația dintre biserică și evanghelizare, așa cum este ilustrată în Biblie, în patru afirmații sistematice, apoi să vedem ce lecții practice pot să decurgă din acestea pentru biserici.

1. EVANGHELIZAREA ÎNDREAPTĂ ATENȚIA CĂTRE DUMNEZEU, NU CĂTRE BISERICĂ.

Dacă ai încerca să convingi pe cineva să se alăture clubului tău, i-ai îndrepta atenția către toate beneficiile care decurg din calitatea de membru în acel club: colegi distractivi, campionatul anual de tenis de masă și așa mai departe. Dar lucrurile nu funcționează așa în ce privește evanghelizarea și biserica.

Evanghelizarea îndreaptă atenția către Dumnezeu, nu către biserică. Aceasta este prima afirmație.

Pavel le spunea corintenilor că Hristos i-a fost dat lui (și lor) ca o „slujbă a împăcării” și ca un „mesaj al împăcării”. El (și ei) erau „trimiși împuterniciți ai lui Hristos”. Și iar acest mesaj este simplu: „Împăcați-vă cu Dumnezeu!” (2 Corinteni 5:18-21).

Vestea Bună a evanghelistului nu este, „Împăcați-vă cu alți oameni!”, chiar dacă Vestea Bună va conduce și la împăcarea aceasta. Dimpotrivă, Vestea Bună a evanghelistului se referă la cum poate un om să fie împăcat cu Dumnezeu. Toate celelalte decurg din acest mesaj.

2. BISERICA ESTE UN REZULTAT AL EVANGHELIZĂRII

În același fel, primul rezultat al evanghelizării este împăcarea cu Dumnezeu. Dar există un al doilea rezultat: împăcarea cu poporul lui Dumnezeu, Biserica.

Dacă doctrina convertirii, în gândirea ta, ratează să conțină elementul de comunitate, atunci îi lipsește o piesă esențială. Un Reprezentant și Cap al legământului trebuie să aibă un popor al legământului. Unitatea noastră de grup în Hristos nu este doar o implicație a convertirii, ci este parte a acesteia. A fi împăcat cu poporul lui Hristos este un lucru deosebit, dar inseparabil de împăcarea cu Dumnezeu.

Toate acestea sunt prezentate într-un fel minunat în Efeseni 2. Versetele 1 până la 10 explică iertarea și împăcarea noastră pe verticală, cu Dumnezeu: „Prin har ați fost mântuiți”. Versetele 11 până la 22 prezintă apoi împăcarea pe orizontală: „Căci El este pacea noastră, care din doi a făcut unul şi a surpat zidul de la mijloc care-i despărțea” (Efeseni 2:14). Observați că acțiunea din versetul 14 este prezentată la timpul trecut. Hristos a făcut deja una din Evrei și Neamuri. Ei sunt ceea ce sunt datorită a ceea ce Dumnezeu a făcut, și Dumnezeu a făcut acest lucru în exact același loc în care El a împlinit împăcarea pe verticală – la crucea lui Hristos (vezi și Efeseni 4:1-6).

Pe scurt, noi suntem mântuiți într-un popor.

Primele capitole din Faptele Apostolilor demonstrează felul în care acest lucru arată în practică: „Cei ce au primit propovăduirea lui, au fost botezaţi; şi în ziua aceea, la numărul ucenicilor s-au adăugat aproape trei mii de suflete” (Faptele Apostolilor 2:41; vezi și 2:47; 4:4; 6:7). Oamenii își pun încrederea în Hristos și sunt adăugați „numărului” bisericii din Ierusalim. Ei sunt socotiți. Numele lor sunt adăugate. Dacă ar fi avut aparate de fotografiat, fără îndoială că fotografie după fotografie s-ar fi adăugat în registrul bisericii!

Viața de om convertit este o viață creionată congregațional. Creștinii aparțin bisericilor și acesta este locul unde evangheliștii îi vor trimite pe oameni.

3. EVANGHELIZAREA ESTE LUCRAREA BISERICII

În al treilea rând, evanghelizarea este lucrarea bisericii. Odată ce un om este împăcat cu Dumnezeu și (de aceea) cu poporul lui Dumnezeu, el primește o nouă slujbă: să împărtășească Evanghelia altora. Isus spune, „Veniți după Mine, şi vă voi face pescari de oameni” (Marcu 1:17; vezi și Matei 28:19). Orice creștin și membru al bisericii, cu alte cuvinte, are însărcinarea de a mărturisi Evanghelia.

Primele capitole ale cărții Faptelor Apostolilor subliniază predicarea făcută de către apostoli, dar atunci când persecuția s-a dezlănțuit în Ierusalim iar biserica s-a răspândit, „Cei ce se împrăștiaseră, mergeau din loc în loc, şi propovăduiau Cuvântul” (Faptele Apostolilor 8:4).

Bisericile locale există pentru a se închina lui Dumnezeu și pentru a mărturisi Vestea Bună a lui Isus Hristos. Iată de ce predicatorii predică, iar membrii învață. În fapt, Isus i-a dat bisericii pe așa-numiții evangheliști, păstori și învățători, cu scopul de a-i echipa pe membri să facă lucrarea (Efeseni 4:11), o lucrare care sigur include evanghelizarea.

Noi lucrăm împreună pentru a trage peștele în barcă.

4. BISERICA ESTE UN MARTOR ÎN EVANGHELIZARE

Viața unor oameni convertiți, adunați împreună în congregații, ar trebui de asemenea să încurajeze răspândirea Evangheliei care i-a mântuit. Ray Ortlund scria că „Doctrina Evangheliei creează o cultură a Evangheliei”. Iar acea cultură, întruchipată în bisericile noastre, ar trebui să fie atractivă pentru cei din afară, cel puțin pentru o parte a acestora (vezi 2 Corinteni 2:15-16).

Acest lucru ne conduce înapoi la imaginea bisericii ca un stup de albine plin de miere și zumzet. Vedem acest lucru în Faptele Apostolilor și 1 Petru 2. Îl vedem de asemenea în Matei 5, acolo unde Isus vorbește despre biserică și spunând că ea este sare și lumină (v. 13-16). Acest lucru este zugrăvit remarcabil în Ioan 13, unde Isus observa: „Vă dau o poruncă nouă: Să vă iubiți unii pe alții; cum v-am iubit Eu, așa să vă iubiți şi voi unii pe alții. Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste unii pentru alții.” (Ioan 13:34-35).

Faptele noastre bune, făcute față de cei din afară, alături de dragostea față de membrii din biserică, îndreaptă atenția vecinilor și colegilor noștri către Isus!

Ca urmare a tuturor acestor lucruri, putem spune că biserica locală este un martor în evanghelizare. Viața bisericii este un argument în favoarea Evangheliei. Credincioșii care trăiesc în comunitate, unul lângă celălalt, sunt o mărturie a puterii lui Dumnezeu în mântuire. Stând săptămână de săptămână alături, sub predicarea Cuvântului lui Dumnezeu, și pe măsură ce Duhul ne face tot mai asemănători chipului lui Hristos, puțin câte puțin, noi exemplificăm ceea ce poate face Evanghelia în noi atât la nivel individual, cât și de congregație.

Puțin câte puțin, noi devenim un nou om, umblând după modelul Aceluia care este cel dintâi din noua zidire (Coloseni 1:15). Iar această nouă umanitate slujește ca un martor minunat sau ca o întruchipare publică în evanghelizarea noastră. Ea oferă o cultură contrastantă față de cea a lumii acesteia.

APLICAȚII PRACTICE

Care sunt câteva dintre lecțiile practice pe care le putem extrage din aceste patru principii sistematice? Adesea, păstorii încearcă să întărească lucrarea evanghelistică a unei biserici prin a-i îndemna pe oameni să mărturisească Evanghelia. Sigur, aceasta este o piesă. Dar este la fel de critic să creștem biserica în a fi o cultură contrastantă, care acționează ca un martor atractiv pentru evanghelizare.

1) Evanghelizarea ar trebui să conducă la botez și membralitate.

Bisericile nu fac evanghelizare și apoi îi lasă pe noii convertiți să se descurce de unii singuri. Ele nici n-ar trebui să evanghelizeze, să boteze și apoi, cândva mai târziu, să se gândească să aducă pe cineva în postura de membru al bisericii. Cu excepția circumstanțelor excepționale (de exemplu famenul etiopian), bisericile ar trebui să facă ceea ce biserica din Ierusalim a făcut: să-i boteze pe oameni și să-i socotească drept membri (Faptele Apostolilor 2:42). Botezul, dincolo de orice, este semnul autorizat și de grup prin care o biserică îl confirmă în mod oficial pe cineva drept credincios. Această confirmare ar trebui apoi să fie protejată și hrănită prin supravegherea constantă ce are loc prin membralitate și prin Cina Domnului. Noi nu-i lăsăm pe peștii prinși în afara năvodului, ci îi aducem în barcă.

2) Învață-i pe membri să își contopească viețile în mod reciproc.

Pentru a întări puterea mărturiei bisericii, membrilor ar trebui să li se amintească în mod constant, prin predicarea Cuvântului și prin celebrarea Cinei Domnului, faptul că suntem un singur trup (de exemplu, 1 Corinteni 10:16-17; 1 Corinteni 12). Cu greu ar trebui să treacă o duminică fără ca membrilor să li se amintească să construiască relații unii cu ceilalți așa încât să poată fi încurajați, să se zidească, să se întărească, să își spună adevărul, să se avertizeze și să se iubească unul pe celălalt (de ex. Romani 12:9-13; Efeseni 4:11-32). Ei ar trebui îndemnați să practice ospitalitatea (Romani 12:13; 1 Petru 4:9). Toate acestea creează o mărturie atractivă a Evangheliei înaintea oamenilor.

3) Învață-i pe membrii bisericii să se sacrifice unul pentru celălalt.

Chiar mai specific, creștinii ar trebui să se gândească la felul în care ei ar putea să se sacrifice mai mult unul pentru celălalt, fie financiar, fie în orice alt mod (de ex. Faptele Apostolilor 2:42-46; 2 Corinteni 8-9; 1 Petru 4:10). Mai ales într-o nație consumeristă, exemplul generozității dintre credincioși reprezintă un puternic contrast cultural. Amintiți-vă că Isus a spus creștinilor să se iubească unul pe altul așa cum El ne-a iubit (Ioan 13:34) – mai presus de orice, cu o dragoste jertfitoare.

4) Practică disciplina Bisericii.

Ipocriții și ereticii din mijlocul nostru compromit mărturia bisericii. Atunci când membrii bisericii dintr-o comunitate sunt cunoscuți drept mincinoși, bârfitori sau curvari, lucrarea evanghelistică a acelei biserici nu va merge bine. Asta nu înseamnă că biserica ar trebui să disciplineze pe fiecare sfânt care se luptă cu păcatul. Atunci n-ar mai exista nicio biserică. Dimpotrivă, bisericile trebuie să confrunte și să disciplineze păcatul față de care nu există pocăință. Ironic, acest lucru slujește la evanghelizarea membrului care nu se pocăiește (vezi 1 Corinteni 5:4), ca și la oferirea unei mărturii înaintea comunității în care se află biserica (vezi 1 Corinteni 5:1-2).

5) Echipează-i pe membrii bisericii să știe cum să mărturisească Evanghelia.

Liderii bisericii ar trebui să caute modalități variate pentru a se asigura că fiecare membru poate să explice elementele de bază ale credinței. Acest lucru poate fi făcut de la amvon, din sala de clasă a școlii duminicale, în cadrul interviurilor pentru acceptarea ca membru sau în orice alt fel.

6) Încurajează-i pe membri să trăiască vieți care îi binecuvântează pe cei din afară.

Din fericire, membrii bisericii sunt cunoscuți drept oameni blânzi, prietenoși și gata să întindă o mână de ajutor. Noi ar trebui să fim gata să sărim în ajutor pentru a curăța frunzele din grădina vecinului, pentru a oferi ajutorul unui coleg de birou, pentru a apăra o victimă a abuzului; gata să ne străduim să păstrăm slujbelor angajaților ce lucrează din greu în perioade dificile, gata să îi binecuvântăm pe toți în orice mod posibil. Faptele bune ar trebui să împodobească cuvintele noastre evanghelistice.

7) Invită-i pe oameni la adunările oficiale și la cele mai de casă ale bisericii.

S-ar putea relata nenumărate situații ale felului cum necredincioșii au auzit Evanghelia și apoi au observat biserica în mișcare, atât în adunările oficiale cât și în cele de casă, și astfel au ajuns la credință. Viața de grup a bisericii i-a convins. Le-a îndreptat atenția către ceva ce n-au mai văzut niciodată în familiile lor, în școlile lor sau la locurile de muncă. Cu alte cuvinte, invitarea celor din afară să participe la viața bisericii trebuie să constituie în mod sigur o componentă a evanghelizării noastre.

8) Fii un exemplu în evanghelizare.

Oriunde prezbiterii bisericii sunt cunoscuți pentru implicarea lor în evanghelizare, poți să te aștepți să vezi o biserică evanghelistică. Acolo unde ei nu fac acest lucru, nu te aștepta la așa ceva.

9) Prezintă lucrarea de evanghelizare și mărturiile de convertire.

Liderii bisericii ar trebui să adauge relatări ale discuțiilor evanghelistice în predicile și lecțiile lor. Membrii bisericii ar trebui să împărtășească cereri de rugăciune în legătură cu oportunitățile evanghelistice. Candidații la botez ar trebui să primească șansa să-și prezinte experiența convertirii. Lucruri ca acestea ajută la a face din evanghelizare o parte „normală” a vieții creștine și a experienței bisericii.

10) Laudă-te cu biserica ta.

Uneori, apostolul Pavel s-a lăudat cu bisericile lui ca un fel de a se lăuda cu Hristos (vezi 2 Corinteni 9:2; 2 Tesaloniceni 1:4; cf. Filipeni 2:16). Într-un fel asemănător, creștinii ar trebui să caute modalități de a vorbi pozitiv și mulțumitor – nu într-un fel mândru și deranjant – despre bisericile lor atunci când stau de vorbă cu prietenii lor necreștini. Când un coleg te întreabă cum îți petreci sfârșitul de săptămână, menționează felul în care biserica ta v-a binecuvântat cu o celebrare frumoasă a faptului că soția ta a rămas însărcinată. Menționează ceva încurajator pe care predicatorul l-a spus duminică. Menționează ceva despre lucrarea pe care congregația ta o face la adăpostul pentru săraci, atunci când subiectul oamenilor străzii își face loc în discuțiile voastre. Pentru a face acest lucru bine, evident, e nevoie de practică.

ÎNCHEIERE

Relaționarea corectă a bisericii și evanghelizării în gândirea și practica noastră cere mai mult decât să îi îndemnăm pe oameni să evanghelizeze. Ea implică să ne ocupăm de chestiuni precum conducerea și teologia bisericii, membralitatea și disciplina. Ea cere zidirea unei biserici sănătoase care stă sub predicarea Cuvântului lui Dumnezeu și cunoașterea însărcinării pe care El a dat-o bisericii.

Aceasta implică existența unor lideri evlavioși care predică și sunt ei înșiși exemple. Și implică membri care Îl iubesc pe Isus și care, tot mai mult, nu pot să nu cânte laude Aceluia care i-a adus de la moarte la viață – în interiorul și în exteriorul clădirii bisericii.

DESPRE AUTOR

Jonathan Leeman este director editorial al 9Marks și prezbiter la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC. Îl puteți găsi pe Twitter la @JonathanDLeeman.

CINCI MOTIVE PENTRU CARE NU EVANGHELIZĂM

Noul Testament îi îndeamnă pe copiii lui Dumnezeu să ducă Evanghelia în toată lumea. Isus le-a dat ucenicilor Lui o poruncă clară de a merge și a face ucenici (Matei 28:19). Le-a spus că ei vor deveni pescari de oameni (Matei 4:17). Petru a sfătuit bisericile din Asia Mică să fie pregătite cu un răspuns, atunci când oamenii le vor cer socoteală de nădejdea care se găsește în ei (1 Petru 3:15).

Dar se pare că ceva funcționează greșit. Mulți creștini nu trăiesc asemenea unor pescari de oameni. Și nu foarte mulți oameni ne cer socoteală de nădejdea pe care o avem în Hristos, iar atunci când o fac, noi nu suntem cu adevărat gata să oferim un răspuns. Bisericile evanghelice vorbesc foarte mult despre evanghelizare dar, conform sondajelor de opinie și a impresiilor personale, se pare că majoritatea membrilor bisericilor nu-și mărturisesc credința foarte des.

DE CE NU EVANGHELIZĂM?

Aș vrea să sugerez cinci motive pentru care bisericile și membrii lor nu mărturisesc Evanghelia ca o parte din cursul normal al vieților lor. Alte articole din această revistă sugerează și căile de a remedia această situație, dar pentru moment voi rămâne la diagnosticarea problemei.

1. Bisericile îi izolează pe creștini de necredincioși.

În primul rând, bisericile îi izolează pe creștini de cei necredincioși. Exprimat simplu, o mulțime de creștini nu cunosc niciun necredincios. Chiar dacă viețile noastre zilnice ne pun repetat în contact cu mulți oameni care nu-L cunosc pe Isus, este ușor să treci prin viață fără a dezvolta relații apropiate cu vreunul dintre acești oameni.

Bisericile fac posibilă această izolare într-o multitudine de căi. Multe biserici organizează o mulțime de programe în serile din timpul săptămânii, și sugerează ideea că un bun membru al bisericii este acela care participă la acele programe. Drept rezultat, calendarele multor creștini sunt pline de activități ale congregației și astfel există puțin timp disponibil pe care ei să-l poată folosi pentru a-și invita vecinii și colegii de muncă în casele lor.

În plus, anumite biserici cultivă o oarecare ostilitate față de lume. Pe măsură ce lumea în care trăim devine tot mai explicit împotrivitoare față de creștinism și față de moralitatea biblică, este ușor să permiți unei mentalități de buncăr să își facă loc în biserică. Atunci când acest lucru se petrece, lumea din afară devine un fel de sperietoare, iar modalitatea în care poporul lui Dumnezeu se poate păstra sfânt este să stea la distanță de ea. Astfel, creștinii trăiesc vieți pe niște drumuri paralele cu lumea, având propriile școli, propriile afaceri și propriile ligi de sporturi și programe de recreere în natură dar, în felul acesta, sunt foarte slabe șansele de a construi relații cu cei necredincioși.

2. Noi credem că evanghelizarea este o activitate extraordinară.

Un al doilea motiv pentru care creștinii nu evanghelizează este că ei cred că această activitate este una extraordinară. Ei suspectează că evanghelizarea este rezervată doar celor care au darul de evangheliști, sau pentru păstori ori alți creștini de profesie. Și astfel, ei nu simt că sunt capabili de mărturisirea Evangheliei. Din când în când, oamenii din congregația mea își vor aduce prietenii sau familia la mine așa încât să le vorbesc despre Isus, și trebuie iarăși și iarăși să-i provoc să facă pasul înainte pentru a face ei înșiși acest lucru! Dincolo de toate acestea, în Faptele Apostolilor 8:1-4 nu apostolii, ci creștinii „normali” au fost cei care au dus mesajul despre Isus dincolo de Ierusalim, în lumea largă.

3. Bisericile nu vorbesc despre costul uceniciei față de Isus.

În al treilea rând, bisericile noastre nu vorbesc despre prețul pe care-l implică să Îl urmezi pe Isus. Evanghelizarea va fi costisitoare. Nu există cu adevărat nicio modalitate de a le spune oamenilor că tu crezi că Dumnezeu a luat trup omenesc prin a Se naște dintr-o fecioară și apoi, după ce a murit pe cruce, a înviat dintre cei morți și S-a înălțat înapoi la cer, fără a risca să pierzi favoarea acelor oameni. Dar acest lucru este normal. Apostolul Pavel spune că Dumnezeu ne mântuiește în mod intenționat într-o modalitate care pare nebunească pentru „înțelepții” lumii noastre (1 Corinteni 1:18-19). Mesajul nostru nu va fi bine primit de cei care sunt pe calea pierzării, ci va fi ca un miros urât pentru ei (2 Corinteni 2:14-16).

Dacă îl înțelegem corect pe Pavel, înțelegem că, de fapt, este planul lui Dumnezeu ca tu să suferi ceva atunci când mărturisești Evanghelia. Dacă nu ești de acord cu aceasta, citește cartea Faptelor Apostolilor și observă că, de fiecare dată când cineva mărturisește Evanghelia, ceva negativ se petrece cu acei oameni.

Dar multe biserici nu-și confruntă niciodată oamenii cu realitatea că a-L urma pe Hristos îi va costa ceva. Noi învățăm că Dumnezeu se îngrijește de ei și de binele lor personal. Așadar, atunci când vine vremea să plătească prețul și să mărturisească Evanghelia, mulți dintre ei pur și simplu nu sunt gata să-și piardă reputația.

4. Așteptăm rezultate imediate.

În al patrulea rând, noi căutăm adesea rezultate imediate. Evident, este ușor să devenim descurajați privind la evanghelizarea făcută de noi. Poate că citim o carte sau ascultăm o predică și mergem să ne mărturisim credința, doar pentru a crește în descurajare văzând că nimic vizibil nu are loc. Eu cred că mulți creștini au renunțat pur și simplu la a practica evanghelizarea pentru că ei au făcut ceva eforturi și n-au văzut niciun rezultat.

Dar noi nu ne aflăm pur și simplu într-o poziție de a judeca ce face Dumnezeu în orice situație. Se poate întâmpla ca, în planul lui Dumnezeu, noi să fim primii dintr-un șir lung de oameni care evanghelizează o persoană anume înainte ca acea persoană să vină la Hristos. Mă pot gândi la o mulțime de exemple de conversații și eforturi evanghelice care păreau, la acea vreme, o pierdere de timp. Dar n-a trecut mult până când am aflat că acele persoane au venit la Hristos.

Evanghelia este puterea lui Dumnezeu spre mântuire (Romani 1:16), iar Cuvântul lui Dumnezeu este viu și puternic (Evrei 4:12-13). Noi trebuie să ne cultivăm încrederea în faptul că Domnul care aduce creșterea va duce la bun sfârșit planul Lui de răscumpărare. El va mântui suflete. De multe ori El nu face acest lucru după calendarul nostru, și El poate să nu-i aleagă pe acei oameni pe care noi i-am alege. Dar El se va folosi de noi dacă suntem credincioși.

5. Nu ne este clar mesajul.

Un ultim motiv pentru care nu evanghelizăm este că nu ne este clar mesajul. Atunci când cineva ne întreabă dacă se poate alătura bisericii noastre, unul dintre lucrurile pe care îl cer acelei persoane este să prezinte pe scurt mesajul Evangheliei, de exemplu în 60 de secunde. Și sunt în mod constant surprins de cât de mulți creștini descoperă că este dificil să facă asta. Nu înseamnă că ei nu cred Evanghelia – ei o cred. Nu înseamnă că ei sunt necunoscători – mulți dintre ei își cunosc foarte bine Bibliile. Și chiar dacă ei se simt nervoși sau surprinși de această întrebare, totuși observ o tendință îngrijorătoare privind mărturisirea Veștii Bune. Nu există nicio cale de a mărturisi Evanghelia dacă nu ești pregătit să mărturisești Evanghelia.

DESPRE AUTOR

Mike McKinley este un autor creștin și păstor al Bisericii Sterling Park Baptist Church din Sterling, Virginia.

PROBLEMA PROGRAMELOR EVANGHELISTICE

Nu-ți trebuie mult efort pentru a-i convinge pe mulți creștini că evanghelizarea în comunitate este ceea ce trebuie să facem. Nu este nici măcar dificil să găsești oameni care să se alăture într-o lucrare evanghelistică.

Dar, în mod uzual, atunci când ne gândim la evanghelizarea în comunitate, ne gândim la programe evanghelistice, ceea ce nu este tocmai același lucru. Prin „program” mă refer la acel eveniment mare și ocazional la care este invitat un vorbitor foarte cunoscut sau care are un subiect incitant. La un anume moment în decursul evenimentului, se face o prezentare a Evangheliei. Sau poate că programul este conceput în așa fel încât să îi țintească pe eventualii căutători, cum ar fi un proiect de slujire socială sau un program de sport, acestea fiind concepute cu speranța că ar putea deschide o ușă pentru o conversație spirituală.

Dumnezeu poate folosi programele. Cunosc oameni care au venit la credință în timpul unor evenimente evanghelistice. Ca să nu existe dubii, eu adesea promovez și vorbesc la programe evanghelistice. Dar eu nu cred că programele sunt cea mai eficientă și nici măcar principala cale prin care noi ar trebui să facem evanghelizare.

Așadar, atunci când privești rece la programe, lucrurile pur și simplu nu se aliniază. De exemplu, există un efect economic invers al acestora: cu cât sunt cheltuiți mai mulți bani pe programe, cu atât mai puțină este roada evanghelizării. Așadar, de exemplu, atunci când oamenii sub vârsta de 21 de ani (când majoritatea vin la credință) sunt întrebați cum au ajuns să fie născuți din nou, doar 1% au spus că acest lucru s-a petrecut prin intermediul emisiunilor TV sau a altor programe media, în timp ce 43% o spus că au venit la credință printr-un prieten sau un membru de familie. Gândește-te doar la comparația costului dintre o ceașcă de cafea și cel pentru producere unei emisiuni TV. Sau gândește-te la efect: mamele conduc pe mai mulți oameni la Isus decât o fac programele.

Deși poate părea ciudat, se pare că programele evanghelistice fac alte lucruri mai bine decât evanghelizarea: ei produc o comunitate printre creștini, care ia parte la acestea, îi încurajează pe credincioși să fie curajoși pentru Hristos și pot să facă bisericile capabile să pătrundă în noi zone de lucrare.

Totuși, noi dăm impresia că avem o sete nestăvilită după programe care să facă evanghelizare. De ce? Programele sunt ca zahărul. Ele sunt gustoase, chiar creează dependență. Totuși, acestea pot să fure de la noi dorința după mâncarea mai sănătoasă. Chiar dacă zahărul furnizează un plus rapid de energie, în timp el te face să fii molcom, iar o dietă constantă cu zahăr te va ucide.

O dietă strictă formată din programe evanghelistice va produce o evanghelizare subnutrită. Întocmai cum consumul de zahăr poate să ne facă să ne simțim ca și cum am mâncat, când de fapt nu am mâncat, programele pot adesea să ne facă să ne simțim ca și cum am făcut evanghelizare, când, în realitate, nu am făcut asta. De aceea, ar trebui să avem un sentiment sănătos de îngrijorare față de programe. Ar trebui să le folosim strategic, dar cu moderație, amintindu-ne că Dumnezeu nu a trimis un eveniment în lume, ci L-a trimis pe Fiul Său.

Ce ar trebui să facem? Noi vrem să facem evanghelizare în comunitate. Tânjim să îi vedem pe prietenii noștri alături de noi, atunci când ne mărturisim credința. Dar, în același timp, vedem limitările, chiar pericolele legate de programe. Există oare alternative?

Aș vrea să construiesc un argument în favoarea unui lucru complet diferit, ceva care este atât comun cât și personal: o cultură a evanghelizării centrată pe biserica locală.

BISERICA ȘI EVANGHELIZAREA

Isus a spus, „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste unii pentru alții” (Ioan 13:35). Un pic mai târziu, în aceeași scenă, fiind alături de ucenicii lui, El s-a rugat ca ei să fie uniți: „Şi mă rog nu numai pentru ei, ci şi pentru cei ce vor crede în Mine prin cuvântul lor. Mă rog ca toți să fie una, cum Tu, Tată, ești în Mine, şi Eu în Tine; ca, şi ei să fie una în noi, pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis” (Ioan 17:20-21). Înțelegeți lucrul acesta: Isus spune că dragostea pe care o avem unul pentru celălalt în biserică este o modalitate de confirmare a faptului că suntem convertiți cu adevărat. Iar atunci când suntem uniți în Trup, noi arătăm înaintea lumii că Isus este Fiul lui Dumnezeu. Dragostea confirmă ucenicia noastră. Unitatea confirmă dumnezeirea lui Hristos. Ce mărturie puternică!

Există multe pasaje care caracterizează și conturează eforturile noastre evanghelistice, dar aceste versete reprezintă fundamentul biblic care ne arată că biserica este chemată să fie o cultură a evanghelizării.

Aceasta înseamnă că biserica locală este Evanghelia vizibilă. Dacă ar fi să ilustrăm Evanghelia în dragostea noastră reciprocă, acest lucru trebuie să aibă loc într-o congregație locală, în care oamenii au ajuns să se unească într-un legământ al dragostei, pentru a fi o biserică. Nu avem de-a face cu o dragoste abstractă, ci cu o dragoste reală, pentru oameni reali, aflați într-o lume reală. N-aș putea să vă spun cât de des am auzit din partea necredincioșilor faptul că biserica li se părea stranie, dar ceea ce i-a atras în părtășie a fost dragostea manifestată între membrii ei.

Dar Evanghelia nu este ilustrată doar prin dragostea noastră. Te-ai gândit vreodată la cât de multe învățături biblice a așezat Dumnezeu în această țesătură a bisericii și care, dacă ar fi împlinite corect, ar sluji drept propovăduiri ale Evangheliei?

În dorința noastră de a promova o cultură sănătoasă a evanghelizării, noi nu recreăm biserica pentru asta. Dimpotrivă, permitem lucrurilor pe care Dumnezeu le-a zidit deja în cadrul bisericii să propovăduiască Evanghelia. Isus nu a uitat de Evanghelie atunci când El Și-a zidit biserica.

De exemplu, botezul simbolizează moartea, îngroparea și învierea lui Isus. El arată felul în care moartea Lui este moartea noastră și viața Lui viața noastră. Cina Domnului proclamă moartea lui Hristos până când El se va întoarce și ne îndeamnă să ne mărturisim păcatele și să experimentăm iertarea din nou. Atunci când ne rugăm, ne rugăm adevărurile lui Dumnezeu. Atunci când cântăm, cântăm lucrurile mărețe pe care Dumnezeu le-a făcut pentru noi, prin Evanghelie. Atunci când dăruim financiar, dăruim pentru înaintarea mesajului Evangheliei. Și, desigur, predicarea Cuvântului înalță Evanghelia.

În fapt, predicarea Cuvântului este ceea ce formează biserica, acesta fiind punctul de plecare. Apoi, odată formată, biserica primește responsabilitatea de a face ucenici, care sunt trimiși apoi să predice Evanghelia pentru a forma noi biserici. Acest ciclu s-a petrecut începând din momentul în care Isus s-a înălțat la cer, și va continua până când El se va întoarce.

O cultură a evanghelizării este rădăcina, nu acoperișul. Într-o cultură a evanghelizării, oamenii înțeleg că principala îndatorire a bisericii este să fie biserică. Putem vedea că practicile bisericii sunt o mărturie în și prin ele însele și cu siguranță că biserica susține și se roagă pentru oportunități evanghelistice, dar rolul ei nu este să deruleze programe. Biserica ar trebui să cultive o cultură a evanghelizării. Membrii sunt trimiși din biserică pentru a face evanghelizare. Știu că acest lucru poate părea un pic ciudat, dar el este cu adevărat important. Dacă nu înțelegi corect acest lucru, poți să subminezi biserica – și să fii mânios, dar greșit, pe conducerea bisericii.

Astfel, într-o cultură sănătoasă a evanghelizării, se înțelege faptul că există o prioritate diferită acordată bisericii față de cea acordată individului. Noi avem nevoie de biserici care să trăiască Evanghelia în felul în care Biblia descrie acest lucru, și avem deopotrivă nevoie de creștini prietenoși cu cei necredincioși, nu invers. Aceasta înseamnă că un anume lucru pe care tu ar trebui să îl faci în evanghelizarea personală ar putea să nu fie cel mai bun lucru pe care biserica să îl facă, în calitate de comunitate de credincioși.

Într-o cultură a evanghelizării, obiectivul tuturor credincioșilor este să mărturisească, să se roage și să fructifice oportunitățile evanghelistice – nu doar păstorul și prezbiterii. Responsabilitatea noastră este să fim martori credincioși – împreună.

Cred că, dacă membrii ar petrece jumătate din timpul pe care l-au petrecut cu programe, folosindu-l în discuții evanghelistice prietenoase cu vecinii, colegii de muncă sau colegii studenți, ar vedea un răspuns mai bun față de Evanghelie și ar ajunge chiar cu Evanghelia la mai multe persoane. Dacă te gândești bine, nu există niciun fel în care ai putea să înghesui vreodată în clădirea bisericii tale pe toți necreștinii cu care se află în contact membrii bisericii tale – indiferent cât de mare ar fi clădirea.

Adevărul este că majoritatea oamenilor ajung la credință prin influența membrilor de familie, a grupurilor de studiu biblic sau a conversațiilor cu un prieten, după serviciul de închinare al bisericii: creștinii vorbesc în mod intenționat despre Evanghelie.

DESPRE AUTOR

Mack Stiles trăiește în Dubai alături de soția sa Leeann. El slujește ca prezbiter la Redeemer Church of Dubai și Secretar General al mișcării IFES (para-bisericească) din Emiratele Arabe Unite.

NOTA EDITORULUI

Acest articol este o prescurtare ușor adaptată a cărții lui Mack din seria Zidind Biserici Sănătoase, intitulată Evangelizarea: Întreaga Biserică Vorbește despre Isus (în curs de apariție în limba română).

PATRU FUNDAMENTE TEOLOGICE PENTRU CONTEXTUALIZARE

Contextualizarea este unul dintre subiectele cele mai fierbinți în lucrarea de misiune din zilele noastre. Exprimat în mod simplu, contextualizarea este termenul folosit de noi pentru procesul de a prezenta Evanghelia și biserica cât mai pe înțelesul oamenilor dintr-un anume context cultural.

Creștinii din America au tendința de a se gândi la contextualizare ca fiind ceva ce misionarii fac „acolo”, iar mulți creștini serioși din lumea occidentală își exprimă îngrijorarea cu privire la cât de departe pot să meargă bisericile non-occidentale în eforturile lor de contextualizare. Dar, în realitate, fiecare creștin din lumea de astăzi este implicat în mod activ în contextualizare. Fiecare creștin din America se închină într-o biserică contextualizată. Chestiunea nu este dacă noi vom practica sau nu contextualizarea. Orice creștin contextualizează Evanghelia și biserica în propria cultură, fie că se află în America de Nord sau Asia de Sud, întrucât niciunul dintre noi nu mai este iudeu palestinian din primul secol. Așadar, chestiunea reală cu care se confruntă fiecare credincios și fiecare biserică este dacă contextualizarea e făcută bine sau nu. Orice persoană care eșuează să conștientizeze că este parte din acest proces de contextualizare ratează să se gândească atent și biblic la acest lucru și pur și simplu garantează prin aceasta că va contextualiza într-un fel sărac. Sincretismul se poate petrece la fel de ușor Indiana sau Iowa după cum poate să-și facă loc în Indonezia!

Mai înainte de toate, trebuie să mărturisim faptul că Scriptura – nu experiența noastră – este standardul față de care toate lucrurile trebuie evaluate. Scriptura este fără greșeală, plină de autoritate și suficientă. Acolo unde Scriptura ne dă o poruncă, o interdicție, ori ne oferă un model obligatoriu, lucrurile sunt clare. Acolo unde Scriptura pune o graniță, noi nu o putem trece. În interiorul acestor limite, nu există nimic care să fie sacru în mod specific în ceea ce privește modalitățile culturale de a face lucrurile. De-a lungul veacurilor și peste tot globul, au existat alte exprimări culturale ale creștinismului care au fost la fel de credincioase față de Scriptură ca și cele ale noastre. Cheia este să lăsăm ca Biblia să fie judecătorul nostru și să permitem Trupului global al lui Hristos să proclame Cuvântul lui Dumnezeu în aspectele noastre particulare unde am putea fi altfel orbiți.

Procesul de contextualizare începe de fapt chiar în Noul Testament. Poate că cel mai adesea citat pasaj al Scripturii pe această temă este 1 Corinteni 9. Restul acestui articol va extrage din acest pasaj patru observații fundamentale legate de contextualizarea credincioasă.

1. Pavel a renunțat la drepturile sale legitime.

Cheia pasajului se găsește în versetul 12: „Dar noi nu ne-am folosit de dreptul acesta; ci răbdăm totul, ca să nu punem vreo piedică Evangheliei lui Hristos” (1 Corinteni 9:12). Pasiunea lui Pavel a fost legată de înaintarea Evangheliei. El a vrut ca nimic non-necesar să nu stea în calea acestei înaintări. El era gata să îndure orice neajuns sau greutăți personale pentru ca, astfel, Evanghelia să se răspândească mai eficient, iar acest sacrificiu a inclus alegerea lui de a nu se folosi de drepturile sale legitime. De exemplu, el avea dreptul să mănânce carne, să-și ia o soție credincioasă sau să primească suport financiar. N-ar fi păcătuit dacă ar fi făcut oricare dintre aceste lucruri. Fără îndoială că alți apostoli au procedat diferit. În condițiile în care a refuzat să compromită orice adevăr biblic sau poruncă în acest proces, el a renunțat în mod voit la drepturile sale pentru a nu pune vreo piedică în calea Evangheliei.

Noi, americanii, ne luptăm cu acest lucru. Noi suntem educați să ne cerem drepturile. Ca un american liber, eu am „dreptul” de a face o mulțime de lucruri care ar fi ofensatoare în noul meu context cultural: să stau încălțat în casă, să mănânc cu cineva sau să ating pe cineva cu mâna stângă, să ridic un gard în jurul curții mele fără permisiunea liderului comunității locale unde mă aflu, sau să plec de la o petrecere aniversară înainte de a se servi orezul. Am „dreptul” de a mă îmbrăca așa cum doresc, de a mânca orice doresc și de a-mi decora casa cum îmi place. În același timp, nu am o poruncă biblică să fac vreunul din aceste lucruri într-un fel anume. În exersarea acestor drepturi, chestiunea nu ține de ascultarea față de Dumnezeu, ci de confortul și plăcerea proprie. Dacă vreun lucru pe care îl fac, altul decât cele pe care Scriptura mi le poruncește, face ca să fie mai dificil pentru musulmani, hinduși sau atei să audă Evanghelia de la mine, trebuie să fiu dornic și gata să renunț la acel lucru în mod voluntar.

2. Pavel era un slujitor spre binele necredincioșilor.

În al doilea rând, Pavel a luat o postură de slujitor față de cei necredincioși. El scrie în versetul 19, „măcar că sunt slobod faţă de toți, m-am făcut robul tuturor, ca să câștig pe cei mai mulți” (1 Corinteni 9:19). Aici el nu vorbește despre slujirea creștinilor, întrucât slujește în beneficiul celor care au nevoie să fie câștigați. Așadar, Pavel nu doar că a ales să renunțe la drepturile sale, ci el a mers mai departe și a ales să se plaseze sub nivelul acelora pe care încerca să îi câștige cu Evanghelia, văzându-se ca un slujitor al lor.

Atunci când ne aflăm în luptă cu șocurile culturale, adesea dorim să îi corectăm pe oameni, nu să le slujim. Totuși, însuși Isus a venit nu pentru a fi slujit, ci pentru a sluji. El i-a slujit pe oamenii care erau greșiți, care se aflau în răzvrătire față de El și care, în final, aveau să Îl ucidă. Pavel a înțeles destul de bine gândul Stăpânului său în această privință. Postura de slujitor reflectă caracterul lui Hristos. Ea se scutură de stereotipuri și face ca barierele să cadă. Slujirea este o caracteristică esențială a lucrării eficiente cros-culturale și, paradoxal, definește modalitatea în care noi suntem chemați să ne folosim de libertatea noastră în Hristos.

3. Pavel a trăit asemenea celor pe care îi evangheliza.

În al treilea rând, Pavel s-a identificat cu oamenii cărora încerca să le mărturisească Evanghelia și s-a adaptat la stilul lor de viață pe cât de mult a putut, fără a compromite Legea lui Hristos:

„Căci, măcar că sunt slobod faţă de toți, m-am făcut robul tuturor, ca să câștig pe cei mai mulți. Cu Iudeii, m-am făcut ca un Iudeu, ca să câștig pe Iudei; cu cei ce sunt sub Lege, m-am făcut ca şi când aș fi fost sub Lege (măcar că nu sunt sub Lege), ca să câștig pe cei ce sunt sub Lege; cu cei ce sunt fără Lege, m-am făcut ca şi cum aș fi fost fără lege (măcar că nu sunt fără o lege a lui Dumnezeu, ci sunt supt legea lui Hristos), ca să câștig pe cei fără lege. Am fost slab cu cei slabi, ca să câștig pe cei slabi. M-am făcut tuturor totul, ca, oricum, să mântuiesc pe unii din ei. Fac totul pentru Evanghelie, ca să am şi eu parte de ea.” (1 Corinteni 9:19-23).

Dacă a existat odată o cultură care avea dreptul să se considere în mod intrinsec mai evlavioasă decât toate celelalte, atunci aceea era cultura evreiască. Cu siguranță că Pavel avea un „drept” de a-și menține moștenirea sa culturală ebraică. În același timp, Pavel fusese eliberat de sub povara Legii. Totuși, cu iudeii s-a purtat ca un iudeu, iar cu Neamurile s-a purtat asemenea Neamurilor. Cu cel slab – acei oameni cu tot felul de scrupule extra-biblice – el a trăit în limitele scrupulelor lor. El s-a făcut totul față de toți oamenii așa încât, în orice fel era posibil, să poată mântui pe unii. El s-a identificat cu oamenii cărora încerca să le predice Evanghelia. El și-a adaptat stilul de viață la cel al lor în orice lucru care altfel ar fi putut să îi împiedice pe aceștia să audă Evanghelia. El a prețuit Evanghelia mai mult decât drepturile sale, mai mult decât confortul său, mai mult decât propria cultură. Dacă exista vreo ofensă în prezentarea Evangheliei, Pavel a vrut ca aceasta să fie ofensa Crucii, nu ofensa culturii sale diferite.

4. Pavel era legat de Biblie

În al patrulea rând, Pavel a rămas în limitele Scripturii. În mijlocul afirmației sale cu privire la identificare și adaptare, el inserează o paranteză cu totul importantă: „măcar că nu sunt fără o lege a lui Dumnezeu, ci sunt sub legea lui Hristos” (1 Corinteni 9:21). Chiar dacă era liber atât de cerințele legate de păzirea Legii ceremoniale cât și de pedeapsa eșecului de a împlini la perfecțiune Legea lui Dumnezeu, totuși Pavel s-a considerat foarte mult un om aflat sub autoritatea lui Dumnezeu, așa cum este exprimată în Cuvântul Lui. Scriptura – prin intermediul teologiei ei, a concepției ei despre viață, a poruncilor și principiilor ei – a stabilit limitele adaptării sale față de oamenii cărora le vestea Evanghelia.

Același lucru trebuie să se aplice și în cazul nostru. Fiecare cultură omenească reflectă harul comun, dar în același timp fiecare cultură reflectă și căderea în păcat. De aceea, noi nu ne adaptăm la acele lucruri care contrazic Scriptura. Felul în care Pavel înțelege acest principiu este clar. El a refuzat să se acomodeze „înțelepciunii” gândirii populare eleniste din jurul său, pentru că a conștientizat că aceasta nega Evanghelia în însăși esența ei, indiferent cât de sofisticată ar fi putut părea acea gândire. Mai mult, Pavel nu a încurajat niciodată diversitatea sau acomodarea în aspecte care țin de doctrină. El nu a tolerat practicile viclene ale predicatorilor itineranți contemporani. Mai mult ca sigur că el nu a tolerant imoralitatea „acceptabilă” a societății din Corint. Cultura și tradiția omenească sunt negociabile. Cuvântul lui Dumnezeu nu. Și asta pentru totdeauna.

CONCLUZIE

Contextualizarea este deopotrivă inevitabilă și bună. Evanghelia poate – și ar trebui – să fie la ea acasă în orice cultură. Trebuie să ne identificăm cu cei la care încercăm să ajungem cu Evanghelia și să ne adaptăm culturii lor, indiferent cât disconfort ne cauzează. Cu toate acestea, Evanghelia provoacă și condamnă în același timp orice cultură în anumite aspecte – inclusiv cultura noastră. Acolo unde Biblia trasează o linie de demarcație, și noi trebuie să trasăm o linie. Obiectivul contextualizării nu este confortul, ci claritatea. Evanghelia nu va fi niciodată confortabilă niciunei societăți căzute în păcat și niciunei ființe omenești păcătoase. Scopul nostru este să ne asigurăm că noi înșine nu punem niciun fel de piedici în calea Evangheliei, că singura piatră de poticnire este piatra de poticnire a Crucii și că sensul Crucii este clar tuturor.

DESPRE AUTOR

Zane Pratt este Director pentru Educație Teologică la nivel global în cadrul International Mission Board.

NOTA EDITORULUI

Acest articol este o prescurtare a unei serii de mesaje care pot fi citite de blogul Southeastern Seminary, intitulat Between The Times.

PATRU PRACTICI ALE UNEI BISERICI DEDICATE MARII TRIMITERI

Marea Trimitere nu cheamă bisericile să acționeze precum ministerul vehiculelor motorizate. Ea nu le cheamă să acționeze nici ca niște birouri de informații. Dar mai este ceva: Marea Trimitere nu cheamă bisericile să se comporte ca niște echipe profesioniste de sport.

Celor care fac parte din echipa bisericii mele le place uneori să glumească pe seama faptului că nu știu multe lucruri despre sport, ceea ce poate fi tolerat. Dar ceea ce eu știu este că obiectivul oricărei echipe dintr-un sport este să câștige campionatul. Acea echipă va încerca să angajeze cei mai buni jucători, să dezvolte cele mai bune dotări pentru antrenament și să-și optimizeze personalul echipei antrenorului așa încât să câștige cel mai mare trofeu al ligii în care joacă. Evident, o echipă este bucuroasă că există și alte echipe. Fără ele, n-ar exista liga. Dar obiectivul ei principal este să le învingă pe celelalte echipe.

Acum, în ceea ce privește bisericile, mă îndoiesc că există foarte multe care să se gândească în mod explicit la ele în acești termeni: „Trebuie să le surclasăm pe celelalte biserici!” Dar dați-mi voie să ridic o serie de întrebări de tip diagnostic care să ne testeze mentalitatea că echipa noastră este cea mai bună:

Îi lași cu bucurie pe cei mai buni jucători ai tăi să meargă la alte biserici?

Te bucuri dacă, după ce te-ai rugat pentru trezire, aceasta vine la biserica de peste stradă? (Îi mulțumesc lui Andy Johnson pentru această întrebare excelentă!)

Te rogi în mod regulat pentru biserica de peste drum ca și pentru celelalte biserici din orașul tău?

Dăruiești o sumă oarecare din bugetul tău pentru revitalizarea bisericilor mai vechi sau pentru plantarea de noi biserici în orașul tău, în țară sau chiar peste hotare?

Bisericile evanghelice au fost marcate mult prea adesea de un soi grotesc de spirit de competiție între ele. Dar o biserică dedicată Marii Trimiteri nu intră în competiție cu alte biserici ce predică Evanghelia, pentru că ea știe că orice biserică de acest fel joacă în aceeași echipă.

O BISERICĂ DEDICATĂ MARII TRIMITERI ESTE O BISERICĂ CE PLANTEAZĂ ALTE BISERICI

Iată aici o idee mai largă: o biserică dedicată Marii Trimiteri este o biserică ce evanghelizează și face ucenici, dar este și o biserică ce plantează și revitalizează alte biserici. Ea dorește să vadă Împărăția lui Dumnezeu crescând prin lucrarea ei, dar vrea și să vadă Împărăția extinzându-se dincolo de propriii pereți, prin intermediul altor biserici.

Așadar, o biserică dedicată Marii Trimiteri este interesată în facilitarea unei mulțimi de activități evanghelistice care să aibă loc plecând de la ea, pentru a-i atrage pe cei dinafară înapoi la biserică. Dar ea este în același timp interesată și să vadă eforturile sale culminând cu plantarea sau susținerea altor biserici locale. O astfel de biserică nu poate rămâne mulțumită cu propria sănătate, ci ea dorește să vadă alte congregații sănătoase, credincioase în Biblie și care predică Evanghelia.

O astfel de biserică încurajează alte biserici evanghelice și proiecte de plantare de biserică, chiar dacă acestea se petrec la doar câteva clădiri distanță. Și ea se roagă pentru ele pe nume. Este dornică să trimită membri buni care să le ajute pe acele biserici. În același timp, ea se străduiește să planteze și să crească alte biserici în alte părți ale lumii.

O biserică dedicată Marii Trimiteri se străduiește și se roagă să crească bărbați calificați pentru a fi prezbiteri și apoi, cu altruism, îi trimite în toată lumea.

Ea se străduiește să-și alinieze bugetul la aceste priorități ale Marii Trimiteri. Parte din bani sunt păstrați pentru lucrarea din propria localitate, dar alți bani sunt dedicați ajutării altor lucrări, atât în zona apropiată, cât și în depărtare.

Ea se străduiește să revigoreze congregațiile aflate pe moarte, oriunde acest lucru este posibil.

Ea se implică prin tot felul de modalități publice și private să cultive printre propriii membri această mentalitate de echipă alături de alte biserici centrate în Evanghelie. Membrii și liderii sunt la fel de fericiți când aud de o nouă biserică ce predică Evanghelia după cum sunt bucuroși când aud de o nouă cantină care se deschide într-o zonă afectată de sărăcie.

Așadar, ce anume face o biserică dedicată Marii Trimiteri? Aș vrea să vă ofer patru pași strategici.

1. CULTIVĂ O CULTURĂ A UCENICIZĂRII

În primul rând, o biserică dedicată Marii Trimiteri va cultiva printre membrii ei o cultură a ucenicizării. Aceasta îl ajută pe fiecare membru să își asume responsabilitatea de a-i ajuta pe ceilalți credincioși să crească în credință. Păstorii îi echipează pe sfinți pentru lucrarea de slujire, spune Pavel (Efeseni 4:11-12), ceea ce înseamnă că lucrarea de slujire aparține tuturor sfinților. Spunând adevărul în dragoste, întregul Trup crește zidindu-se, fiecare parte făcându-și lucrarea (Efeseni 4:15-16; vezi și 1 Corinteni 12, 14).

Ucenicia constă din umblarea mea cu Isus. Ucenicizarea constă din a ajuta pe altcineva să Îl urmeze pe Isus (de ex. 2 Timotei 2:2). Iar într-o biserică dedicată Marii Trimiteri, bărbații mai maturi în credință îi ucenicizează pe cei mai tineri, iar femeile mai tinere caută sfaturile celor mai mature. De exemplu, dacă ești o femeie necăsătorită, ai putea să te oferi să ajuți o mamă casnică din biserica ta la spălatul rufelor, în schimbul oportunității de a-i pune o mulțime de întrebări! Dacă ești un prezbiter laic ce predă lecții adulților de la școala duminicală, ar fi bine să te asiguri că ți-ai recrutat un învățător junior. Iar obiectivul tău, într-un sens, este să îl antrenezi și să îi transferi slujba de învățător. Apoi tu poți merge să începi o altă clasă și să aduci alături de tine un alt învățător junior.

O biserică dedicată Marii Trimiteri are sensibilitatea geografică implicată în porunca lui Isus de a „merge”. De aceea, pentru cei care rămân, „a merge” poate foarte bine să însemne să locuiești mai aproape de biserică sau de grupurile de membri din ea. În acest fel, este ușor să slujești altora de-a lungul săptămânii. Unde locuiești? Ajuți oare la dezvoltarea unei culturi a ucenicizării în biserica ta prin faptul că ai ales să închiriezi un apartament sau să-ți cumperi o casă mai aproape de biserică?

O biserică dedicată Marii Trimiteri ar trebui să se simtă deranjată, chiar provocată, de ideea existenței unui creștin nominal. Dacă ți-ai face apariția ca un astfel de oaspete într-o asemenea biserică și într-o zi de duminică, și asta doar ca parte a activităților tale religioase obișnuite, se prea poate să nu-ți placă foarte mult acel loc. Ai fi binevenit, dar membrii bisericii nu doresc să fie ceea ce tu intenționezi să fii. Ei vor să-și predea în totalitate viețile umblării cu Isus, și ajutării reciproce în această umblare cu Isus. O astfel de dedicare și o astfel de activitate sunt parte din însăși cultura acelei biserici: întrebări intenționate, conversații cu scop, rugăciune și reamintirea constantă a Evangheliei.

Dacă vrei să afli mai multe informații în acest sens, aruncă o privire peste cartea lui Robert Coleman, The Master Plan of Evangelism, a lui Colin Marshall și Tony Payne, The Trellis and the Vine sau a mea, Discipling (Ucenicia, în curs de apariție în limba română).

2. DEZVOLTĂ O CULTURĂ A EVANGHELIZĂRII

În al doilea rând, o biserică dedicată Marii Trimiteri va dezvolta și hrăni o cultură a evanghelizării. Pe de-o parte, membrii cunosc faptul că Evanghelia va fi predicată la fiecare dintre adunările săptămânale ale bisericii. Astfel, ei sunt încântați să își invite prietenii necreștini. Evanghelia radiază prin cântare, rugăciune și fiecare predică.

Ești convins de faptul că orice necreștin pe care îl aduci la biserica ta va auzi Evanghelia? Dacă nu, ce poți face pentru asta?

Pe de altă parte, o biserică dedicată Marii Trimiteri se străduiește să-și învețe membrii cum să evanghelizeze, pentru că ea știe că ei, împreună, se vor întâlni cu mai mulți necreștini de-a lungul săptămânii decât vor fi capabili să aducă în clădirea bisericii. Așadar, „succesul” în evanghelizare nu constă doar din a aduce pe prietenii tăi necreștini la biserică așa încât ei să audă Evanghelia. Succesul constă din a împărtăși Evanghelia vecinilor și prietenilor tăi necredincioși.

De aceea, biserica se străduiește să-și echipeze membrii pentru lucrarea de evanghelizare, așa încât ei să știe cum să mărturisească altora Evanghelia. Biserica mea face acest lucru prin școala duminicală pentru adulți, în care predăm lecții dedicate evanghelizării. Eu încerc să fiu la rândul meu model de cum să vorbim celor necreștini atunci când predic, mai ales prin felul în care mă adresez în mod explicit acestora. Noi încercăm să-i echipăm pe membrii noștri prin a le oferi instrumente evanghelistice precum „Two Ways to Live”, „Christianity Explored” sau „Christianity Explained”. Le dăruim o mulțime de exemplare ale cărții lui Greg Gilbert, Who Is Jesus?, așa încât membrii bisericii să le dăruiască prietenilor lor necreștini. De asemenea, prezentăm oportunitățile noastre evanghelistice în decursul întâlnirii de duminică seara. Atunci când îi auzim pe alți membri vorbindu-ne despre oportunitățile evanghelice și când ne rugăm pentru acestea, cu toții suntem încurajați în propriile încercări de a răspândi Vestea Bună.

Ce înseamnă Marea Trimitere pentru tine? Ea înseamnă că Isus te-a chemat să fii un făcător de ucenici. El te cheamă atât la evanghelizarea necredincioșilor cât și la ucenicizarea celor care au crezut. Ar trebui să faci acest lucru personal – acasă, la serviciu, printre vecinii tăi, printre prietenii tăi. Ar trebui să faci acest lucru în și prin biserica ta.

De aceea, folosește-i pe ceilalți membri ca să te ajute. Invită un prezbiter la o masă și cere-i sfatul. Împărtășește oportunitățile tale și roagă-te cu grupul tău mic. Mergi și evanghelizează-ți prietenii.

Dacă vrei să cunoști mai multe pe această temă, caută orice carte scrisă de Mack Stiles, dar în special cartea Evanghelizarea: Întreaga Biserică Vorbește despre Isus sau cartea mea, The Gospel and Personal Evangelism.

3. STRĂDUIEȘTE-TE SĂ MERGI CU EVANGHELIA LA POPOARELE NEATINSE DE EA, PRIN MISIUNE

O biserică dedicată Marii Trimiteri, în al treilea rând, se va strădui să ajungă cu Evanghelia la popoarele neatinse de ea, prin lucrarea de misiune. Care este diferența dintre misiune și evanghelizare, pe de-o parte, și lucrarea de plantare de biserici acasă, pe de altă parte? În realitate, misiunea este doar ceea ce noi numim evanghelizare și plantare de biserici, atunci când acestea trec dincolo de barierele etnice, culturale și, de regulă, naționale.

Isus ne-a poruncit să mergem în toată lumea și să facem ucenici din toate popoarele. N-am vorbit prea mult pe acest subiect pentru că există atât de multe alte cărți care tratează foarte bine această idee. Dar este greu să știi cum ar putea o biserică să citească această poruncă și să nu se dedice lucrării de ducere a Evangheliei la acele popoare care n-au auzit-o niciodată până acum.

Nicio congregație nu poate să-și propună să se afle peste tot pe planetă. De aceea, eu cred că bisericile sunt înțelepte să își concentreze eforturile lor misionare asupra câtorva locuri. De exemplu, biserica mea se concentrează pe câteva țări din așa numita fereastră 10/40, care constă din acea regiune din emisfera vestică, aflată între paralelele de 10 respectiv 40 grade la Nord de Ecuator. Aceasta este regiunea lumii unde există cele mai mici procentaje de creștini raportate la totalul populației.

Dacă ești un membru în biserica noastră și îți exprimi interesul de a te implica în misiune, vom fi capabili să punem mai multe din resursele noastre în folosul tău dacă vei merge în unele dintre acele locații în care deja investim. Pur și simplu suntem incapabili să sponsorizăm sute de oameni care să meargă în sute de locuri diferite. Spunând aceasta, noi preferăm să susținem mai puțini misionari cu mai mulți bani, decât să trimitem câțiva bănuți unei mulțimi de misionari. Acest lucru îi face capabili pe misionarii pe care îi susținem să petreacă mai puțin timp strângându-și suportul financiar și mai mult pentru lucrarea de plantare de biserici. În plus, acest lucru ne ajută să avem o relație apropiată cu ei și să le oferim posibilitatea de a putea da socoteală mai bine.

Biserica noastră lucrează direct cu misionarii, dar noi lucrăm și prin organizații de misiune, precum International Mission Board din cadrul Southern Baptist Convention. De asemenea, lucrăm cu grupuri deosebite, precum Access Partners, care ajută la plasarea de oameni de afaceri în puncte strategice din lume, în vocațiile lor de afaceri, așa încât ei să îi ajute pe misionarii implicați în teren pe termen lung.

Ce rol ar trebui să ai, în calitate de creștin individual, în ajutarea bisericii tale să ajungă cu Evanghelia la aceste popoare? Cu siguranță că ar trebui să te rogi pentru misionarii bisericii tale. Asigură-te că îi cunoști atunci când vin în concediu. Poate că ar trebui să te uiți la calendarul călătoriilor de misiune pe termen scurt, care ți-ar putea permite să îi ajuți pe lucrătorii care sunt implicați pe termen lung. Citește biografii ale misionarilor. Poate că te poți gândi chiar să te implici tu însuți.

Dar mai există un ultim lucru pe care tu și biserica ta îl puteți face pentru a ajunge cu Evanghelia la acești oameni: caută în propriul tău oraș pe oamenii veniți din astfel de țări. Biserica mea se străduiește mult să ajungă cu Evanghelia la studenții internaționali. Ce grupuri de străini trăiesc în orașul tău? Dacă ajungi la ei cu Evanghelia chiar acolo, în orașul tău, există o șansă destul de bună ca Evanghelia să ajungă înapoi în locul de unde ei au venit.

Pentru mai multe informații pe acest subiect, aruncă o privire la cartea lui John Piper, Let the Nations Be Glad.

4. LUCREAZĂ LA ÎNTĂRIREA ALTOR BISERICI

În mod obișnuit, bisericile au o alocare bugetară dedicată misiunii. Dar cred că merită să adăugați o linie bugetară cu titlul „Încurajarea bisericilor sănătoase”. Străduința de a întări alte biserici este a patra practică a bisericilor dedicate Marii Trimiteri.

Propria mea biserică folosește această linie bugetară pentru a susține anumite lucruri, precum programul nostru de practică pastorală. Noi plătim 12 bărbați pe an care să vină să facă practică alături de noi, majoritatea ajungând apoi să păstorească sau să slujească în alte biserici.

De asemenea, folosim această linie pentru a susține lucrarea de la 9Marks, o lucrare dedicată zidirii bisericilor sănătoase.

Noi structurăm în mod intenționat personalul nostru așa încât bărbații să fie instruiți și apoi trimiși. Asistenții pastorali slujesc la noi pentru 2 până la 3 ani, după care se așteaptă să meargă în altă parte. Păstorii asistenți slujesc vreme de 3 până la 5 ani, după care pleacă. Este de așteptat ca doar eu și păstorii asociați (împreună cu păstorii nesalarizați sau prezbiterii) să rămânem în biserica noastră pe termen lung. Pe toți ceilalți îi echipăm să meargă mai departe.

Biserica noastră sponsorizează conferințe de weekend, în cadrul cărora păstori din întreaga lume se alătură nouă pentru întâlnirile programate regulat, ca și pentru a-i auzi pe anumiți vorbitori și pentru a petrece un timp de întrebări și răspunsuri. De asemenea, eu particip săptămânal la convorbiri telefonice cu alte câteva rețele de păstori din întreaga lume, pentru aceleași scopuri. Fiecare din aceste conversații îmi oferă oportunitatea de a mă ruga și de a lucra pentru zidirea bisericilor sănătoase din întreaga lume.

Mare parte a lucrării pe care noi o facem, și care vizează întărirea altor biserici prin plantarea și revitalizarea acestora, se petrece în regiunea noastră. Totuși, facem plantare și revitalizare și în jurul lumii. De exemplu, l-am trimis pe un frate, John, la o biserică din Dubai, din Emiratele Arabe Unite, pe vremea când acea biserică era în căutarea unui păstor, în urmă cu aproape 10 ani. Dumnezeu l-a folosit pe John în modalități minunate pentru a revitaliza acea biserică internațională. Unul dintre prezbiterii cheie ai acelei biserici, care a ajutat la aducerea lui John acolo, a fost Mack, un vechi prieten al meu. Odată ce John și Mack au adus biserica într-o situație sănătoasă, Mack și un alt frate, Dave, au părăsit acea biserică pentru a planta o altă biserică la o depărtare de aproape 30 de minute. Noi am trimis apoi un fost asistent pastoral și un fost practicant pentru a-i ajuta pe Mack și Dave la acea nouă lucrare. Simultan, am trimis un alt fost practicant pastoral să planteze o altă biserică într-un alt oraș din Emirate.

Acum avem trei biserici sănătoase plantate și care funcționează în această țară musulmană. Nimic din aceste lucruri n-a fost parte dintr-un plan colosal conceput de noi. În fapt, nici oportunitatea de revitalizare și nici cele două oportunități de plantare n-au fost inițiate de noi. Noi am fost doar acolo pentru a ne ruga, pentru a ajuta și pentru a trimite suport financiar și uman unde am putut. A propos, o parte a membrilor noștri și-au relocat slujbele în Emiratele Arabe Unite pentru a ajuta în acest fel lucrarea din aceste biserici. Biserica noastră nu câștigă în niciun fel special altfel decât prin a fi părtași la o bucurie deosebită când vedem Împărăția lui Dumnezeu extinzându-se în această țară îndepărtată.

Totuși, o mulțime a acestor exemple s-au concentrat pe ceea ce eu, ca păstor, am făcut. Dar presupunând că ești un membru obișnuit al bisericii, întrebarea este: Ce poți face tu pentru a ajuta la întărirea altor biserici, fie în zona ta, fie în jurul lumii? Evident, pot să te rogi pentru alte lucrări. Pot să te rogi și cu familia ta pentru ele. Poți să le susții financiar.

Ar mai trebui să ai grijă atunci când critici alte biserici. Da, există lucruri în care practicile bisericilor sau doctrinele secundare pot să fie diferite de cele ale altora. Și da, avem motive să nu fim de acord cu acele lucruri. Nu-ți cer să arunci pe fereastră aceste diferențe. Dar ține minte faptul că acele aspecte secundare, în privința cărora biserica ta poate fi în dezacord cu alte biserici, nu sunt niciodată la fel de importante pe cât este Evanghelia pe care o împărtășim cu toții. Așa că păzește-te împotriva unui spirit critic, și caută modalități de a te bucura de parteneriate în Evanghelie.

DESPRE AUTOR

Mark Dever este păstor senior la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC și Președintele 9Marks. Îl puteți găsi pe Twitter la @MarkDever.

NOTA EDITORULUI

Acest articol este un fragment din cartea lui Mark Dever, intitulată Understanding the Great Commission, din seria Church Basics (B&H, Aprilie 2016). Reprodus cu permisiunea B&H.

NU MAI TRIMITEȚI MISIONARI! DE CE MAI MULT NU ESTE ÎNTOTDEAUNA MAI BINE

„Am auzit glasul Domnului, întrebând: „Pe cine să trimit, şi cine va merge pentru Noi?” Eu am răspuns: „Iată-mă, trimite-mă!” (Isaia 6:8).

Atunci a zis ucenicilor Săi: „Mare este secerișul, dar puțini sunt lucrătorii! Rugați dar pe Domnul secerișului să scoată lucrători la secerișul Lui.” (Matei 9:37-38).

Aceste pasaje ale Scripturii au fost scrise pe cartonașele de rugăciune ale multor candidați la lucrarea de misiune, care se pregăteau să meargă în teren. Ele au ars în inimile multor biserici și persoane care au recunoscut că noi, creștinii, am primit o însărcinare: să facem ucenici din toate popoarele.

Aceste națiuni, din nefericire, au fost neglijate de către biserică vreme de generații, așa că este lăudabil faptul că, în generațiile recente, am corectat greșelile noastre misionare și am căutat cu vigoare să împlinim această însărcinare de a face cunoscută înțelepciunea lui Dumnezeu înaintea lumii (Efeseni 3:10).

Dar, în puținii mei ani de lucrare printre națiuni – chiar în mijlocul ferestrei 10/40, înconjurat de grupuri etnice neatinse de Evanghelie – nu pot să nu mă întreb dacă nu cumva această corecție a ajuns să corecteze prea puțin. Se pare că pendulul a mers mult prea mult în cealaltă direcție și are el însuși nevoie să fie corectat.

Marea Trimitere este imensă și orice însărcinare imensă necesită viziune, dedicare și multă muncă. Acestea fiind spuse, există multe situații când aș vrea să mă opresc și să spun bisericii din Occident: „Opriți-vă din a-i mai trimite! Încetați să trimiteți misionari necalificați!”

Da, este adevărat, lucrătorii sunt puțini, iar secerișul este mare. Dar asta nu înseamnă că a trimite mai mulți lucrători este în mod necesar un lucru mai bun. Se pare că nerăbdarea care caracterizează atât de mult generația actuală s-a infiltrat în mișcarea misionară sub pretextul „urgenței”. Această nerăbdare, în loc să fie corectată de către liderii bisericii, este adesea hrănită și chiar încurajată.

Care este oare rezultatul?

O mulțime de oameni merg înaintea națiunilor și, ca să fiu deschis, n-ar trebui să meargă – cel puțin nu momentan.

Iată întrebarea pe care îmi doresc ca tot mai multe biserici să o ia în considerare: De ce să trimiteți pe cineva să planteze biserici în afara țării, pe care nu l-ați angaja niciodată ca păstor sau nu l-ați nominaliza ca prezbiter laic? De ce vi se pare că „pasiunea”, în loc de credincioșia dovedită, ar trebui să fie principalul criteriu pentru trimiterea bărbaților și femeilor ca plantatori de biserică? De ce este oare ștacheta pusă mai jos pentru astfel de lucrători la frontieră decât este ea pusă pentru biserica locală?

Provocările lucrării de misiune, stresul și ispitele ei sunt foarte reale și, în mod repetat, oameni cu mult zel, dar cu puțină înțelepciune sunt trimiși să înfrunte aceste provocări. Iată ce spunea acel înțelept, prin Duhul Sfânt:

„Lipsa de știință este o pagubă pentru cineva, şi cine aleargă neghiobeşte înainte, o nimerește rău” (Proverbe 19:2).

Acest proverb însumează foarte fidel starea lucrării din anumite acțiuni misionare: dorință fără cunoaștere. Iar dorința fără cunoaștere, în lucrarea de misiune, este periculoasă, chiar mortală spiritual.

Acest câmp care este alb, gata de recoltă, ajunge să fie umplut de lucrători care distrug recolta, care folosesc greșit sau abandonează instrumentele pe care Dumnezeu le-a dat. Imaginați-vă un teren plin de oameni, care folosesc coasa în direcția greșită și uneori o prind de la capătul celălalt. Și, mult prea adesea – dacă aș îndrăzni să întind mai mult de această metaforă — ei nu folosesc deloc coasa. Mâinile lor sunt goale, și asta nu este o imagine deloc plăcută.

Cred că multe biserici și organizații care se ocupă cu trimiterea misionarilor nu petrec suficient de mult timp învățându-i pe oameni să discearnă între grâu și buruieni. Astfel, întrucât le lipsește discernământul, acești misionari ajung să recolteze buruieni și să scrie înapoi acasă, povestind despre succesele lor în lucrare. Din nou, noi, ca biserici, am primit o misiune, o cale pe care să mergem, dar multe picioare care pleacă la drum spre proclamarea Evangheliei păcii ratează această cale pentru că ei au dorință, dar nu au cunoaștere.

Fără îndoială, lucrătorii sunt puțini, dar nerăbdarea noastră a ajuns să anuleze eforturile noastre. Atunci când bisericile iau inițiativa de a trimite un anumit număr de oameni până la un anumit moment, dorința lor de a atinge acel obiectiv poate să scurtcircuiteze ucenicizarea și astfel să-i împingă înainte, în teren, pe anumiți oameni care vor fi deopotrivă răniți și îi vor răni pe alții.

Evident, ar trebui să privim la Pavel ca exemplu de răbdare însoțită de zel. Din momentul convertirii sale i s-a spus care este scopul lui. Dar veți observa în Faptele Apostolilor că au trecut mai mult de zece ani înainte de a avea loc prima sa călătorie misionară. În perioada de până atunci, el a petrecut trei ani formativi în Arabia, a petrecut timp în orașul său natal din Tars și în final o perioadă la biserica din Antiohia, și abia apoi a fost trimis alături de Barnaba. Acesta este Pavel, dacă nu vă deranjează, care la convertire avea deja o cunoaștere imensă a Scripturilor. Se vede că Pavel nu și-a început misiunea până când nu a fost trimis de către biserica lui din Antiohia, la îndemnul Duhului Sfânt, prin prezbiterii și congregația lui.

Dacă vei vorbi cu o generație mai veche de misionari, vei descoperi că, în zilele respective, absolvirea colegiului biblic era o cerință pentru lucrarea de misiune. Dacă vei citi biografii ale unor misionari precum Adoniram Judson, vei afla că ordinarea era o cerință. Dar, în aceste zile, odată ce biserica dă aprobarea, oamenii pot să treacă prin câteva evaluări și să participe la o tabără de două săptămâni, și astfel vor primi repede aprobarea pentru a pleca pe teren. Acest sistem atât de rapid și convenabil a fost conceput pentru a permite cât mai multor oameni să meargă cu Evanghelia la popoarele neatinse de ea.

Dar mai mulți nu înseamnă întotdeauna mai bine.

Provocările de care au parte acești oameni atunci când se duc cu Evanghelia în locuri dificile vor cere de la ei un caracter matur și testat. Întrebările care sunt puse misionarilor de către cei pe care îi evanghelizează vor cere adesea o cunoaștere teologică profundă și vastă. Iar faptul că se vor confrunta pe teren cu vrăjmașul care răcnește le va cere o credință adânc înrădăcinată în adevăr.

Pragmatismul este puternic răspândit în lucrările internaționale pentru că adesea lucrătorii nu știu cu adevărat cum să vorbească despre Dumnezeul lor. Erezia proliferează pentru că ei nu cunosc cu adevărat mesajul. Trăirea lumească predomină pentru că atât de mulți misionari sunt imaturi spiritual și practic incapabili să dea socoteală. Biserică, încetează să mai trimiți oameni care nu-L cunosc pe Dumnezeul lor, care nu-și cunosc mesajul și care nu știu ce înseamnă să se supună autorității! Te rog, de dragul gloriei lui Dumnezeu, încetează!

Dorința este lăudabilă, dar dorința vine și pleacă. Chemarea este ceea ce ar trebui cerut și celebrat. Dar nu orice fel de „chemare”, ci chemarea înrădăcinată în adevăr și confirmată de alții, în particular de cei care te știu bine și de suficient timp, o chemare care a fost însoțită de ani de rodnicie, care are ca țel final gloria lui Dumnezeu și promisiunile sigure ale Evangheliei, așa cum sunt ele revelate în Scriptură.

Bisericile locale ar trebui să privească îndelung la lucrarea lor de misiune, să facă cu credincioșie mulți ucenici, care să fie capabili să meargă mai departe, și să persevereze în lucrarea credincioasă a Evangheliei. Ele ar trebui să se străduiască pentru cantitate fără a sacrifica în vreun fel calitatea.

N-ar trebui să ne mire de ce rata de abandon printre misionari este atât de mare, că ambiguitatea doctrinară este atât de răspândită și că misionarii care cad în păcate grosolane sunt atât de numeroși. Sunt trimiși oameni ce n-ar trebui trimiși, pentru că bisericile îi trimit mult prea curând.

De aceea, aș vrea să vă las acum câteva sugestii despre cum să îi pregătiți mai bine pe oameni pentru a-i trimite înaintea națiunilor:

1) Învățați-i bine, așa încât ei înșiși să fie capabili să-i învețe bine pe alții. Nu-i trimiteți până când n-au demonstrat că pot face același lucru (2 Timotei 2:2).

2) Asigurați-vă că sunt capabili să formuleze învățătura sănătoasă și să respingă doctrinele false. Incapacitatea de a răspunde obiecțiilor și de a corecta falsitatea este rețeta pentru dezastru atunci când se întâlnesc cu alte religii sau, mai rău, cu misionari cu învățătură greșită (Tit 1:9; Efeseni 4:14).

3) Asigurați-vă că sunt capabili să se supună autorității biblice. Sunt ei niște singuratici care n-au avut niciodată autoritatea provocată cu adevărat? Dacă așa stau lucrurile, ei au nevoie să petreacă ceva timp supunându-se cu bucurie și dând socoteală înainte de a fi trimiși cu încredere (Evrei 13:17-18).

4) Legat de punctul anterior vine nevoia unui caracter evlavios dovedit. Acest lucru este ceva ce poate fi obținut doar de-a lungul unei perioade îndelungate de interacțiune apropiată și ucenicie persistentă, nu după o sesiune de consiliere și după creionarea unui profil de personalitate. Păcatele ascunse ajung să capete forme mai rele acolo, pe teren, nicidecum mai bune (Evrei 12:1).

5) Dacă n-ai putea să-l desemnezi pe acel bărbat drept prezbiter în biserica ta, atunci nu-l trimite nicăieri să planteze biserici, cu atât mai puțin în afara țării. Dacă trimiți pe cineva care nu este capabil să fie prezbiter sau n-a ajuns încă să aibă acele calități, atunci îți sugerez să-l trimiți altundeva, într-o biserică deja înființată, unde știi că dezvoltarea lui spirituală și lucrarea lui vor putea fi observate și supravegheate de către păstori credincioși (Evrei 10:24-25).

6) Scopul oricărui lucrător pionier pe care îl trimiți trebuie să fie unul dintre aceste două lucruri: să se alăture unei biserici existente sau să adune credincioși pentru a începe o biserică nouă imediat ce acest lucru e posibil. Dacă nu există nicio biserică, atunci aș sugera să trimiți mai degrabă un nucleu de lucrători, decât un individ. Niciun creștin n-ar trebui să fie singur. Eclesiologia și misiologia ar trebui să fie întrețesute reciproc într-un mod inseparabil. Bisericile plantează biserici. Organizațiile para-bisericești ar trebui să slujească în rolul lor specializat și valoros de a ajuta bisericile să facă această lucrare, nu să le ia locul. (Faptele Apostolilor 20:28; 16:13).

7) În final, trebuie să existe consens în biserica ce îi trimite pe misionari, cu privire la faptul că aceștia sunt oamenii ce trebuie trimiși, pentru că ei sunt chemați și pregătiți. Acest lucru îi va păzi pe cei trimiși și le va da o încurajare uimitoare asupra faptului că ei sunt parte a ceva dincolo de ambiția personală, ambiție care poate să se estompeze ușor sau să se reorienteze rapid (Faptele Apostolilor 13:3).

Am scris aceste lucruri nu dintr-o dorință de a stăvili zelul misionar al bisericii, ci de a o încuraja la a adopta o viziune pe termen lung și o credincioșie de durată, ca trăsături ale lucrării. Noi alergăm la un maraton, nu la un sprint. Așa este lucrarea noastră. Sentimentul evlavios de urgență implică pregătirea cu grijă pentru lucrare. Acest adevăr devine încețoșat dacă principalul scop al trimiterii de misionari este doar o creștere constantă a numărului de convertiți. Dimpotrivă, principalul nostru obiectiv în trimiterea misionarilor ar trebui să fie gloria lui Dumnezeu – și pentru aceasta ar trebui să ne pregătim și să fim pregătiți.

Așadar, haideți să simțim urgența lucrării, dar nu pe cheltuiala înțelepciunii. Gloria lui Dumnezeu este în joc.

DESPRE AUTOR

Steve Jennings este păstorul Immanuel Church din Fujairah, Emiratele Arabe Unite.

EVANGHELIZAREA ADEPȚILOR EVANGHELIEI PROSPERITĂȚII

Într-o dimineață clară de iarnă, stăteam în cafeneaua mea favorită citind Scripturile și scriind în jurnal. Un bărbat care a trecut pe lângă masa mea a observat că citeam din Biblie și a intrat în conversație cu mine.

Mi-a povestit că era membru într-o biserică mare din zona noastră (una care predică „evanghelia” prosperității) și că el credea că Biblia era în primul rând o carte legată de intențiile lui Dumnezeu de a ne binecuvânta.

I-am răspuns că Biblia este de fapt o carte care ne vorbește despre cine este Dumnezeu, cine suntem noi și ce a făcut Dumnezeu pentru a ne împăca cu El. Am început mărturisindu-i Evanghelia și subliniind faptul că creștinii au primit promisiunea că, urmându-L pe Isus, vor avea parte și de suferință.

El a răspuns pretinzând că, atâta vreme cât avem credință, Dumnezeu ne va binecuvânta și ne va feri de suferință. Am făcut apoi referire la mai multe versete în care Biblia promite că cei credincioși vor suferi încercări în mod obișnuit, ca și în mod specific persecuție, moment în care el și-a ridicat mâinile într-un gest defensiv și a spus, „Eu nu accept acest lucru în viața mea.”

Soția mea a suferit recent o pierdere de sarcină și m-am simțit îndemnat să îi împărtășesc acest lucru. I-am explicat că, atunci când ne confruntăm cu încercări ca acestea, nu putem spune pur și simplu, „Eu nu primesc acel lucru în viața mea”, și să pretindem ca această atitudine a noastră să facă să dispară încercările. I-am mărturisit de asemenea Vestea Bună că Isus a biruit lumea și că El promite că nu ne va lăsa și nu ne va părăsi în încercările noastre – promisiuni care ne-au mângâiat în suferința noastră.

Cred că deschiderea mea față de el și greutatea încercării mele l-au prins cu garda jos și, de aceea, și-a exprimat rapid condoleanțele și s-a scuzat, părăsind conversația. Dar întreaga experiență m-a lăsat întrebându-mă acest lucru: Cum am putea să ne pregătim mai bine pentru a-i evangheliza pe cei care cred în „evanghelia” prosperității?

DE CE ESTE ATÂT DE DIFICIL?

Prezentarea Evangheliei către oamenii care au acceptat să creadă mesajul nebiblic că Isus a murit pentru a ne face sănătoși, bogați și de succes este provocatoare din mai multe motive, dar eu cred că două dintre ele sunt primordiale.

1. Mesajul prosperității face pe plac firii pământești.

În primul rând, mesajul prosperității este plăcut firii pământești. „Evanghelia” prosperității se folosește de dorințele naturale după sănătate și bogăție și promite ceea ce își doresc inimile noastre păcătoase. În acest mesaj nu există nicio chemare la pocăința de păcate, nicio chemare la lepădarea de sine, la luarea crucii și urmarea lui Isus; nu există nicio chemare de a muri (Marcu 10:34-35).

Drept rezultat, atunci când mărturisim Evanghelia cuiva care a crezut în „evanghelia” prosperității, îl chemăm pe acel om să abandoneze credința lui într-un mesaj care face apel la firea pământească în schimbul credinței într-un mesaj care nu face acest lucru.

2. Ei folosesc aceleași cuvinte pe care noi le folosim, dar cu sensuri diferite.

În al doilea rând, adepții „evangheliei” prosperității folosesc același cuvinte ca și noi, dar cu înțeles diferit. De exemplu, când eu folosesc termenul „credință”, mă refer la darul pe care Dumnezeu mi l-a dat să cred în adevărul Cuvântului Lui și că Fiul Lui este Hristos (1 Corinteni 2:14; Ioan 6:44, 65). Atunci când mulți dintre adepții „evangheliei” prosperității folosesc cuvântul „credință”, ei se referă la un instrument de care noi ne folosim pentru a-L face pe Dumnezeu să ne datoreze ceva. Credința este pur și simplu moneda pe care o folosim pentru a primi ceea ce ne dorim din partea lui Dumnezeu.

Ca să folosesc un alt exemplu, când eu folosesc termenul „evanghelie”, mă refer la Vestea Bună a vieții, morții și învierii lui Isus (1 Corinteni 15:1-4; Galateni 2:10-14). Când mulți dintre adepții „evangheliei” prosperității folosesc termenul „evanghelie”, ei se referă la „vestea bună” că Dumnezeu dorește ca noi să fim sănătoși, bogați și prosperi.

CINCI SFATURI PENTRU EVANGHELIZAREA ADEPȚILOR „EVANGHELIEI” PROSPERITĂȚII

Pavel arată clar că toți creștinii, în special păstorii, ar trebui să facă lucrarea de evanghelizare și că trebuie să fie gata „la timp şi ne la timp” (2 Timotei 4:1-5). Cum ar trebui, așadar, să îi putem evangheliza pe cei care cred în „evanghelia” prosperității?

1. Recunoaște cu smerenie că, fără harul lui Dumnezeu, și noi am fi crezut o evanghelie falsă.

Recunoaște cu smerenie că, fără harul lui Dumnezeu, și noi am fi crezut o evanghelie falsă. Dacă este adevărat că „evanghelia” prosperității este plăcută firii pământești, și dacă știm că și noi am fost morți în păcat (Efeseni 2:1), atunci harul lui Dumnezeu este singurul motiv pentru care o recunoaștem drept evanghelie falsă. Acest lucru ar trebui să ne determine să vorbim cu smerenie acelora care cred minciuna „evangheliei” prosperității.

2. Subliniază ceea ce este adevărat în „evanghelia” prosperității.

Vreau să fiu clar: „evanghelia” prosperității este o evanghelie contrafăcută. Dar, în ceea ce privește contrafacerile, ceea ce trebuie recunoscut este că ele trebuie să arate destul de mult asemenea lucrurilor reale pe care le copiază pentru a putea fi crezute. Așadar, subliniază ce anume este adevărat în „evanghelia” prosperității.

„Evanghelia” prosperității este bazată pe o gândire teistă. Ea subliniază corect că există binecuvântări care survin din a-L urma pe Isus – chiar și în această viață (Marcu 10:29-30). Ea se bazează pe o credință fermă că Dumnezeu aude și răspunde rugăciunii (Iacov 5:16) și afirmă adevărul că Dumnezeu răsplătește credința (Matei 9:29).

„Evanghelia” prosperității nu este complet goală de adevăr și a pretinde altceva n-ar fi nici corect și nici de ajutor în evanghelizare.

3. Confruntă minciunile și greșelile „evangheliei” prosperității.

Confruntă minciunile și greșelile „evangheliei” prosperității. O minciună periculoasă a „evangheliei” prosperității constă în faptul că mărimea credinței tale determină ce anume primești tu de la Dumnezeu. Cu toate acestea, Biblia arată clar că ceea ce contează este obiectul credinței noastre, nu cât de multă credință avem. Dacă avem o credință mare în idoli, ei nu ne vor mântui; dacă avem chiar și o credință mică în Isus, El ne va mântui (Ioan 14:1-14).

O greșeală fatală a „evangheliei” prosperității este că ea nu oferă niciun ajutor atunci când, inevitabil, apare suferința (Ioan 16:33). Dacă credem că credința noastră în Dumnezeu ne va scuti de suferințe, vom fi forțați să concluzionăm că Dumnezeu ne-a mințit, că El nu există, sau că pur și simplu nu avem suficientă credință – dar nimic din toate acestea nu este adevărat.

4. Susține nădejdea Evangheliei biblice.

Susține nădejdea Evangheliei biblice. Evanghelia ne spune că noi nu merităm nimic bun de la Dumnezeu. Noi merităm să fim pedepsiți veșnic pentru păcatele noastre. Și totuși Dumnezeu, care este bogat în îndurare, ne justifică prin credința în Persoana și lucrarea lui Isus.

Indiferent dacă noi primim sau nu multe binecuvântări aparente în această viață, Vestea Bună este că, prin credința în Hristos, păcatul nostru este iertat și suntem adoptați în familia lui Dumnezeu. Cunoscând acest lucru, vom fi feriți de a idolatriza lucrurile bune din lume sau de a deveni descurajați când nu este necesar, atunci când nu primim aceste lucruri bune în viața pământească.

5. Trăiește o viață generoasă care să demonstreze că bucuria noastră cea mai mare se găsește în Dumnezeu, nu în binecuvântările materiale pe care Dumnezeu ni le dă.

În final, trăiește o viață generoasă, care să demonstreze că bucuria noastră supremă se găsește în Dumnezeu, nu în binecuvântările materiale pe care El ni le dă. Dacă vom aduce argumente convingătoare, din Scriptură, împotriva „evangheliei” prosperității, dar apoi trăim având ca obiectiv să acumulăm bani și averi, anulăm prin viețile noastre orice lucru pe care l-am pretins cu buzele noastre.

Atunci când trăim vieți generoase, dăruind din abundența pe care Dumnezeu ne-a dat-o, noi creăm oportunități pentru a mărturisi Evanghelia biblică. Pavel scria, „Căci cunoașteți harul Domnului nostru Isus Hristos. El, măcar că era bogat, S-a făcut sărac pentru voi, pentru ca prin sărăcia Lui, voi să vă îmbogățiți” (2 Corinteni 8:9).

Dăruind generos, arătăm altora că Hristos este cea mai mare comoară a noastră și că noi Îl prețuim, pe El și lucrarea Lui făcută pentru noi, mai presus decât orice altceva, mai presus decât orice lucru pe care Dumnezeu ni l-ar putea da vreodată.

DESPRE AUTOR

Allen Duty este păstor cu predicarea la New Life Baptist Church în College Station, Texas. Îl puteți găsi pe Twitter la @AllenDuty.

EVANGHELIZAREA FĂRĂ CHEMĂRI LA ALTAR

În urmă cu cinci ani și jumătate, am rostit prima mea predică în calitate de păstor al Mount Vernon Baptist Church. Slujitorul care se ocupa de muzică m-a oprit pentru câtva timp înainte de serviciul bisericii, pentru a-mi pune o întrebare. El voia să știe cum aveam să fac chemarea la altar [prin „chemare la altar” autorul face referire la practica acelor chemări în față la sfârșitul programelor sau predicilor evanghelistice, n.trad.].

Eram confuz. Înainte de acea duminică dimineață, mai fusesem la MVBC de trei ori, și niciodată n-am văzut pe cineva făcând o chemare la altar. Am presupus că biserica hotărâse cu mult timp înainte să renunțe la această practică. Dar greșisem.

Am descoperit apoi că biserica mea avea o istorie îndelungată de încheiere a serviciilor ei cu un apel adresat participanților de a ieși în față pentru a se alătura bisericii, pentru a-și rededica viața față de Domnul sau pentru a face o mărturie publică de credință. Cele trei duminici în care eu participasem acolo fuseseră doar excepțiile de la regulă! În fapt, mulți dintre membrii bisericii ajunseseră să considere chemarea la altar drept principalul mijloc de care biserica se folosea pentru a ajunge cu mesajul Evangheliei la cei pierduți. Ei vedeau chemarea la altar drept sinonimă evanghelizării.

DE CE SĂ NU FACI CHEMĂRI LA ALTAR?

Cred că mulți dintre cei care fac chemări la altar au cele mai bune intenții. În perioada de început a anilor ’90, mergeam la o biserică al cărei păstor își încheia serviciul prin a cere fiecărei persoane din congregație să-și închidă ochii și să-și plece capul. Apoi, el avea să invite pe oricine dorea să Îl primească pe Hristos să-și ridice mâna și să privească spre amvon. Vreme de aproape 30 de secunde, păstorul avea să-și arunce privirile peste sala bisericii, să observe mâinile ridicate și, cu o voce caldă și mângâietoare, să spună, „Da, frate, te văd. Bine, soră, amin!”, și așa mai departe. Cred că acest păstor dorea ce este mai bine pentru acești căutători.

Cu toate acestea, sunt convins de faptul că chemarea la altar face mai mult rău decât bine. Practica de a conferi oamenilor siguranța imediată a mântuirii – fără a dedica timp pentru a testa credibilitatea mărturiei lor – pare în cel mai fericit caz un lucru neînțelept și în cel mai rău unul scandalos. Este neînțelept, pentru că păstorul nu poate cunoaște suficient persoana pe care se grăbește acum să o confirme drept creștin. Și este scandalos pentru că acest lucru înlocuiește poarta cea dificilă și strâmtă concepută de Mântuitorul nostru (Marcu 8:34; Matei 7:14) cu o poartă ușoară și lată, inventată de noi. Chiar și cu cele mai bune intenții, cei care practică chemarea la altar au oferit multor persoane nemântuite siguranța falsă că ei L-ar fi cunoscut cu adevărat pe Isus.[1]

Dar asta nu e totul. Chemarea la altar are o tendință de a îndrepta atenția congregației către ceea ce este greșit. După ce Cuvântul este predicat, membrii și vizitatorii deopotrivă ar trebui să-și cerceteze inimile. Toate persoanele ar trebui să acorde o atenție serioasă felului în care mesajul îi cheamă să răspundă, la nivel individual. Dar, ironic, chemarea la altar are tendința de a produce tocmai răspunsul contrar. În loc să conducă la cercetare de sine, ea duce la cercetarea audienței. Oamenii se uită în jurul lor, întrebându-se dacă cineva se va ridica și va merge în față. Iar dacă nimeni nu face acest lucru, oamenii s-ar putea întreba: A greșit păstorul? Sau, mai rău, și-a luat Dumnezeu o zi liberă?

Acestea sunt doar câteva motive pentru care consider că este neînțelept să folosim chemarea la altar în evanghelizare.

CUM SĂ EVANGHELIZEZI FĂRĂ CHEMĂRI LA ALTAR

Cum ar trebui să conceapă un păstor evanghelizarea într-un serviciu de închinare publică, dacă nu practică chemarea la altar? Exprimată altfel, întrebarea ar trebui să fie: Cum arată serviciul de închinare al bisericii care este marcat de zel evanghelistic? Iată mai jos șapte răspunsuri pe care mă străduiesc eu însumi să le văd puse în aplicare în serviciile de închinare pe care le conduc:

1. Fii zelos.

Fii zelos. Chiar dacă nu există nimic mai important pentru un predicator decât fidelitatea față de adevărul Evangheliei, zelul trebuie să fie pe locul doi. Dumnezeu se folosește de bărbați ale căror inimi sunt influențate de tragedia păcatului și de realitatea mântuirii. Până când doctrina harului uimitor al lui Dumnezeu nu a pătruns în oasele predicatorului, ea nu va străluci de pe buzele lui.

2. Fii clar în ce privește Evanghelia.

Fii clar în ce privește Evanghelia. Orice pasaj al Scripturii este un pasaj al Evangheliei. Numele lui Dumnezeu nu este niciodată menționat în cartea Estera, și totuși lucrarea mâinilor Lui se vede pe fiecare pagină. Un păstor care dorește să-i vadă pe păcătoși mântuiți va predica cu credincioșie Biblia, arătând congregației sale felul în care Persoana și lucrarea lui Hristos reprezintă punctul central al oricărui pasaj biblic.

3. Cheamă-i pe oameni să se pocăiască și să creadă.

Cheamă-i pe oameni să se pocăiască și să creadă. Există loc în orice predică, pentru ca un păstor să îi invite pe păcătoși să găsească nădejdea în Hristos. Atât de des aud predici care se sfârșesc cu o chemare la administrarea bună a resurselor, o chemare la a risca, o chemare la credincioșie – dar nu tot la fel de des aud exprimată o chemare la Hristos. Predicatorul ar trebui să îi îndemne cu grijă și cu pasiune pe ascultătorii lui să se pocăiască și să creadă Vestea Bună, supunându-și viețile înaintea lui Hristos, Împăratul.

4. Creează oportunități pentru conversații ulterioare.

Creează oportunități pentru conversații ulterioare. Atunci când predic Evanghelia în decursul mesajelor mele, vreau ca cei necredincioși să cunoască faptul că sunt dornic să vorbesc mai mult cu ei despre credința pe care tocmai ce le-am mărturisit-o. De aceea, mă fac disponibil după serviciul bisericii pentru a vorbi despre Evanghelie și implicațiile ei.

Alți păstori cu care am vorbit îi invită pe căutători într-o cameră specială, după serviciul bisericii, pentru rugăciune sau conversații. Spurgeon își dedica fiecare după-amiază de marți pentru a-i sfătui pe căutători și pe noii credincioși[2]. Indiferent cum ai decide să faci asta, deschide oportunități pentru ca oamenii să vorbească mai personal despre ceea ce tocmai ai predicat.

5. Oferă studii evanghelistice.

Oferă studii evanghelistice. În mod obișnuit, eu le spun căutătorilor că sunt invitați să ia parte la un studiu scurt, direct, care explică elementele de bază ale credinței creștine. Studiul pe care eu îl folosesc este Christianity Explored, un studiu de șase săptămâni prin Evanghelia după Marcu, publicat de către The Good Book Company. Îl consider o introducere prețioasă la Evanghelie. În fapt, sesiunea de instruire legată de cum să conduci acest studiu a devenit clasa mea favorită de școală duminicală la biserica noastră.

6. Fă din botezuri evenimente deosebite.

Fă din botezuri evenimente deosebite. Evident, botezurile sunt deja evenimente importante. Ar trebui să recunoaștem că fiecare botez este o oportunitate de a arăta congregației că Dumnezeu este la lucru zidindu-Și biserica.

La Mount Vernon, noi cerem fiecărui candidat la botez să-și prezinte mărturia convertirii înaintea congregației. N-am impus niciodată asta cuiva, dar nici n-am văzut pe cineva refuzându-mă. Acești noi creștini sunt dornici să dea o mărturie a harului lui Dumnezeu, iar căutătorii sunt îndemnați astfel să-și pună întrebări cu privire la propriul răspuns față de Evanghelie.

7. Roagă-te.

În final, roagă-te. În rugăciunea pastorală și chiar în rugăciunea de încheiere, eu mă rog în mod obișnuit pentru căutătorii prezenți, ca ei să se pocăiască și să creadă Evanghelia. Mă rog ca ei să își supună viețile lui Hristos, depășind orice obstacole pe care le-ar vedea în calea lor. Mă rog ca Dumnezeu să Se facă cunoscut atrăgând pe păcătoși la Sine chiar în acea zi.

După cum poți vedea, eu nu fac o chemare la altar la biserica pe care o slujesc. Dar insist în fiecare duminică înaintea păcătoșilor ca să vină la Hristos. Haideți să tânjim să îi vedem pe sfinții din congregațiile noastre încurajați de Evanghelie, iar pe căutători convinși de nevoia lor de a se pocăi și a crede în Vestea Bună a lui Dumnezeu.

DESPRE AUTOR

Aaron Menikoff este păstor senior la Mt. Vernon Baptist Church în Sandy Springs, Georgia.

NOTE BIBLIOGRAFICE:

[1] Pentru o analiză mai detaliată a pericolelor chemării la altar, vă recomand să citiți cartea lui Erroll Hulse, The Great Invitation: Examining the Use of the Altar Call in Evangelism (Audubon Press, 2006) și pe cea a lui D. Martyn Lloyd-Jones, Preaching and Preachers (Zondervan, 2011), capitolul 14.

[2] Arnold Dallimore, Spurgeon: A New Biography (Banner of Truth, 1985), p. 80.

EVANGHELIZAREA LA LOCUL DE MUNCĂ

Pe măsură ce crește opoziția lumii față de creștinism, ne întrebăm care este efectul ei asupra evanghelizării noastre la locurile de muncă? Suntem noi mai credincioși sau mai temători?

Cu greu ai putea fi blamat pentru că îți este mai degrabă teamă. Înaintarea rapidă a liberalismului social și a politicilor de resurse umane care promovează „toleranța” la locul de muncă nu face decât să exacerbeze cele două temeri pe care noi le cităm în mod obișnuit ca motive pentru care nu mărturisim Evanghelia colegilor noștri de muncă: temerea de probleme sociale și frica legată de repercusiunile asupra carierei, cum ar fi pierderea slujbei sau stagnarea în carieră.

Evanghelizarea a fost întotdeauna dificilă. Dacă există ceva nou în legătură cu provocările de astăzi, este curajul pe care pare să îl manifeste împotrivirea față de Evanghelie. În trecut, necreștinii obișnuiau să spună „fiecare cu credința lui”. Acum, este mai posibil ca ei să ne acuze de stupiditate („Serios, tu nu crezi în evoluție?”) sau de bigotism și ură („Cum îndrăznești să spui că homosexualitatea este păcat?”). Angajatorii fac tot mai multe verificări riguroase în mediile de socializare electronică înainte de a lua decizii de angajare sau promovare. Și cât de des am văzut companii care se tem de discriminare și hărțuire la locul de muncă trecând pe lângă creștinii mai vizibili în favoarea unor candidați care „fac mai puține valuri”!

În ciuda tuturor acestor lucruri, sunt atât de mulțumitor pentru frații care s-au temut de Dumnezeu mai mult decât de oameni și mi-au vestit Evanghelia. Credința mea este roada evanghelizării la locul de muncă.

PIERDUT ȘI GĂSIT LA LOCUL DE MUNCĂ

În urmă cu 12 ani, eram un cercetător la o firmă de consultanță de mărime medie din Washington DC. Eram sigur pe mine, atotsuficient și un hindus care prospera profesional. N-ai fi presupus că eram o persoană nesigură spiritual. Ca să fiu deschis, nici nu știam că eram așa. Nu eram nici măcar un tip care Îl căuta activ pe Hristos.

Intră în pielea colegului meu creștin Hunter. Foarte cunoscut și plăcut de toți cei din birou, Hunter era un tip care avea rezultate excepționale în vânzări, și pe deasupra o mulțime de hobby-uri. Cineva mi-a spus, „Este creștin, știi...” Niciunul dintre noi nu știa sigur ce însemna acel lucru, dar amândoi credeam că această remarcă era suficient de relevantă pentru a adăuga un „aha”, în sens aprobator.

Știam că Hunter nu se potrivea tiparului de creștin pe care-l construisem în mintea mea. Creștinii erau drăguți, de modă veche, ipocriți și oameni care nu știau decât un singur lucru. Dar Hunter nu era așa. De aceea, am început să îl examinez.

Am devenit apoi prieteni. Am petrecut timp împreună și am vorbit despre o mulțime de lucruri – The Simpsons, Lord of The Rings, Hristos, Krishna, cafea, muncă... În timp ce Domnul s-a folosit de Hunter pentru a mă căuta, nu m-am simțit niciodată ca un „proiect” al lui Hunter, ci ca un prieten al lui. Și întrucât doar Dumnezeu poate face asta, El a aranjat în mod providențial ca Hunter să fie acolo în același timp în care Dumnezeu a orchestrat o criză spirituală în viața mea. Și El i-a dat lui Hunter înțelepciunea și curajul de a-mi spune adevărul într-un moment al vieții când aveam nevoie cel mai mult de el.

COMPORTAMENTUL UNUI EVANGHELIST LA LOCUL DE MUNCĂ

În timp ce eram eu însumi proaspăt în credință, am observat multe lucruri în exemplul lui Hunter, pe care orice credincios le poate aplica în contextul locului său de muncă. Iată despre ce e vorba.

1. Fii transparent și lasă-i pe alții să știe că ești ucenic al lui Hristos

În primul rând, fii transparent și lasă-i pe alții să știe că ești ucenic al lui Hristos. Întrucât poate fi o situație rară să dai peste creștini la locul tău de muncă, este esențial ca oamenii din biroul tău să știe că ești ucenic al lui Hristos. În acest fel, poți fi disponibil să-i ajuți pe credincioșii mai slabi și poți fi un exemplu pentru necredincioși. În fapt, un coleg necredincios a fost cel care mi-a vorbit prima dată despre credința lui Hunter. Evident, n-ar trebui să facem acest lucru într-un mod iresponsabil sau neplăcut, ci prin a relata ce s-a petrecut în weekendul tău, prin a descrie un studiu biblic la care participi sau prin a povesti cum te rogi pentru alții, așa încât oamenii să afle în curând cine ești.

2. Lucrează cu excelență.

În al doilea rând, lucrează cu excelență. Atunci când ești transparent și ceilalți știu că ești ucenic al lui pe Hristos, așteaptă-te să fii studiat de colegii tăi așa cum eu l-am studiat pe Hunter. Lucrează într-un fel care să reflecte creativitatea, scopurile și bunătatea lui Dumnezeu. Demonstrează credință și integritate. Lucrează „fără cârtiri şi fără șovăieli” (Filipeni 2:14). Supune-te celor în autoritate și slujește cu smerenie.

Aceste lucruri în ele însele nu reprezintă evanghelizare, dar comportamentul nostru la lucru ar trebui să întărească, nu să submineze mesajul Evangheliei pe care îl mărturisim.

3. Iubește-ți colegii.

În al treilea rând, iubește-ți colegii. Investește în prietenii necreștini de la locul tău de muncă, și nu-i privi drept „proiecte” ci, cu dragoste, ca pe cei creați după chipul lui Dumnezeu. Nu subestima importanța încrederii. Gândește-te că a trecut un an și jumătate de când Hunter și eu ne-am întâlnit pentru prima dată și până când am ajuns să studiem Biblia împreună iar Dumnezeu mi-a dat urechi deschise pentru Evanghelie.

Folosește pauza de prânz în mod strategic. Atunci când ești în măsură, folosește-ți ospitalitatea într-un mod generos, momente în care poți să îți împărtășești viața față de un coleg, în afara biroului și dincolo de discuțiile scurte din cadrul acestuia.

4. Pregătește-te să evanghelizezi.

În al patrulea rând, pregătește-te să evanghelizezi. Pe cât de nebunește poate suna, asigură-te că știi cum să explici Evanghelia cu ușurință. Exersează, dacă ai nevoie de asta.

Atunci când Domnul deschide o oportunitate, nu vrei ca vocea ta interioară să strige la tine că ești neclar – ci vrei ca mintea ta să fie liberă să îl asculte pe colegul tău și să înțeleagă lucrurile pe care el se luptă să le priceapă. Dincolo de orice, Evanghelia este ceea ce mântuiește, nu răspunsurile noastre rapide sau priceperea noastră deosebită în apologetică. Îl laud pe Dumnezeu pentru claritatea, curajul și încrederea în puterea Evangheliei pe care Hunter le-a demonstrat.

5. Roagă-te

În al cincilea rând, roagă-te. Roagă-te regulat pentru colegii tăi. Roagă-te să ai parte de oportunități bune de mărturisire a Evangheliei. Roagă-te să crești în curaj. Roagă-te ca Dumnezeu să Se arate măreț iar omul să fie mic – pentru că noi toți suntem vinovați de a încerca să amestecăm cele două persoane.

Și invită-i pe frații și surorile din biserica ta să se roage și ei. Hunter mi-a spus mai târziu că bărbații de la grupul lui de studiu biblic s-au rugat pentru mine din momentul când i-am pus prima întrebare legată de credința lui creștină.

O CHEMARE LA CREDINCIOȘIE

Pe măsură ce locurile noastre de muncă devin tot mai ostile creștinismului, aceste practici de bază vor deveni din ce în ce mai importante. Domnul a fost bun să răspundă multora dintre rugăciunile mele, prin care i-am cerut oportunități bune și cuvinte potrivite. Fiind cunoscut drept creștin, trăind în viața profesional și interpersonal și iubindu-mi colegii mai mult, ca pe niște purtători ai chipului lui Dumnezeu, am ajuns să capăt oportunități de a vorbi deschis despre credința mea. Și, în harul Lui măreț, Dumnezeu a ales să mă folosească pentru a-l aduce la credință pe un coleg.

Ar trebui să ne așteptăm ca Domnul să răspundă rugăciunilor noastre și să ne ofere oportunități de a vorbi despre Hristos, așa că roagă-te pentru curaj. Și fii dornic să îți cheltuiești capitalul relațional. Dumnezeu te-a pus în locul în care ești cu un scop.

DESPRE AUTOR

Ashok Nachnani este prezbiter la First Baptist Church în Durham, NC și director de strategie la o companie multinațională din domeniul managementului energiei.

PĂSTORUL ȘI EVANGHELIZAREA: CUM SĂ GĂSEȘTI O AUDIENȚĂ

Care sunt lucrurile de care ai nevoie pentru a face evanghelizare? Ingredientele nu sunt multe. Ai nevoie de Evanghelie, Vestea Bună a lui Isus Hristos. Ai nevoie de un evanghelist, cineva care să proclame Vestea Bună. Dar mai există un lucru de care ai nevoie: o audiență – cel puțin o persoană care n-a crezut încă Evanghelia.

Pentru mulți păstori, acest ultim ingredient este partea cea mai dificilă. Într-o săptămână aglomerată cu pregătirea predicilor, cu întâlniri, consiliere, administrare, vizite la spital și telefoane după ajutor sosite la miezul nopții, ca să nu mai spun de îngrijirea propriului suflet și de familie, cum ar putea un predicator să mai găsească timp pentru mărturisirea Veștii Bune față de cei necredincioși?

Într-un sens, aceasta este o tensiune necesară și bună. Atunci când răspunde chemării la lucrarea pastorală, un astfel de slujitor ajunge într-un fel să se deplaseze de pe linia întâi a evanghelizării înapoi în tabăra care asigură sprijin. El nu mai este doar un simplu soldat implicat într-o bătălie braț la braț, ci prioritatea lui acum este să acționeze ca un general: lucrarea lui implică să facă strategie, să echipeze și să delege (vezi Efeseni 4:12). Speranța este că, prin a antrena evangheliști, prin a oferi învățătură pe tema evanghelizării și prin a proclama Evanghelia săptămână de săptămână înaintea bisericii adunate, lucrarea evanghelistică a păstorului se va multiplica, în loc să se diminueze. Acest lucru este bun și drept, iar păstorii nu ar trebui să se simtă vinovați pentru că și-au prioritizat în felul acesta rolul lor unic, dat de Dumnezeu, de a se îngriji de oi și de a le echipa pentru lucrare. Un păstor nu este cineva care să facă de unul singur evanghelizarea, ci unul care îi echipează pe ceilalți să facă acest lucru.

Dar asta nu înseamnă că lucrarea lui evanghelistică, personală, ar trebui să se disipeze undeva pe parcurs. Pavel l-a învățat pe tânărul păstor Timotei să facă „lucrul unui evanghelist” (2 Timotei 4:5). Până și cel mai mare general rămâne în inima lui un soldat. Un păstor nu trebuie să ajungă niciodată atât de mulțumit cu a-i învăța pe alții cum să evanghelizeze, încât propriul său zel pentru mărturisirea Evangheliei să se disipeze doar pentru faptul că a făcut de multă vreme pasul înapoi. Păstorii care sunt zeloși pentru evanghelizare tind să aibă congregații care manifestă același zel, în timp ce aceia care rareori fac evanghelizare ar putea descoperi faptul că și congregațiile lor sunt mai puțin înclinate către asta.

ȘASE MODALITĂȚI PRIN CARE UN PĂSTOR POATE CULTIVA EVANGHELIZAREA

Așadar, cum ar trebui ca un păstor să cultive oportunitățile de evanghelizare? Întrucât am nevoie să cresc în acest domeniu ca și cel de lângă mine, i-am contactat pe câțiva prieteni păstori, întrebându-i cum fac ei loc evanghelizării pe agendele lor aglomerate. Pe baza răspunsurilor lor, am extras următoarele cinci sugestii:

1. Fii creativ.

În primul rând, fii creativ. Pentru a te întâlni cu mai mulți necredincioși, trebuie să fii dornic să ieși din cutiuța ta. Un păstor dintr-un orășel mi-a spus că el și prezbiterii lui își organizează adesea întâlnirile de comitet în grădina din fața casei sale. Ei sunt gata să sacrifice eficiența în favoarea oportunității de a vorbi cu vecinii care ar putea trece prin preajmă – și au fost deosebit de încântați când cineva a venit acolo dorind să vorbească despre kabbalah. Aceea a fost o oportunitate instantanee pentru mărturisirea Evangheliei.

Alții au menționat că și-au organizat hobby-urile sau preocupările așa încât ele să reprezinte căi pentru a maximiza oportunitățile evanghelistice. În loc să vânezi întâlniri cu prietenii creștini, poți să găsești un grup de oameni de afaceri din zonă cu care să joci ceva, deschizând astfel uși pentru noi prietenii. Un predicator din Peninsula Arabia spunea că timpul petrecut de familia sa la piscina din localitate este una dintre cele mai bune modalități de a lega prietenii cu cei din acea comunitate.

De asemenea, creativitatea este utilă atunci când încercăm să transformăm o conversație, altfel banală, cu un casier, un vecin sau un chelner de la restaurant într-o discuție despre lucrurile spirituale. Dacă cineva vorbește despre știri, sport sau chiar vreme, există în mod uzual o cale de a prezenta un adevăr relevant despre Dumnezeu sau despre lumea noastră căzută, lucru care poate conduce apoi la o discuție mai aprofundată. Pentru aceasta, evident, avem nevoie nu doar de o gândire creativă, ci și de curajul dat de Duhul Sfânt și de dragostea care învinge frica de oameni, așa încât să-L mărturisim pe Hristos chiar și atunci când nu ne este foarte comod.

2. Fii consecvent.

În al doilea rând, fii consecvent. Ești gata să dai la o parte varietatea și să mănânci la același restaurant în mod repetat, cu scopul de a ajunge să cunoști personalul de acolo? Vreme de mulți ani, păstorul meu a fost un model al acestei consecvențe de dragul Evangheliei, atât de mult încât noi facem glume pe seama lui, spunând că a ajuns capelanul acelui modest restaurant unde fiecare servitor îi cunoaște numele și vine la el cu întrebări pe teme spirituale.

Un alt prieten a vorbit despre roada de care s-a bucurat când a mers la aceeași spălătorie săptămână de săptămână și s-a rugat pentru oportunitatea de a vorbi despre Hristos personalului de acolo. În final, unul dintre angajați i-a vizitat biserica, s-a alăturat unui grup de studiu biblic și recent și-a mărturisit credința în Hristos.

3. Fii atent.

În al treilea rând, fii atent. Trebuie să ne rugăm să căpătăm acea atenție față de oamenii pierduți care ne înconjoară. Un student la seminar, aflat în Anglia, a observat că atunci când e atent la felul în care mulți oameni – majoritatea necredincioși, cel mai probabil – se așază lângă el în tren, el își deschide în mod intenționat Biblia și citește din ea într-un mod vizibil. Adesea apar și conversațiile despre Dumnezeu.

În această notă, merită să fim conștienți de utilitatea titlului de păstor. Atât de multe conversații încep cu întrebarea, „Cu ce te ocupi?” Răspunzând că „Sunt păstor creștin” ai putea părea că ai un dezavantaj, dar eu mă folosesc de acest lucru ca de un atu. De exemplu, am încercat să includ o versiune a acestei fraze. Eu spun ceva de genul, „Sunt un păstor în pregătire la o biserică. Și îmi place să aud care sunt părerile oamenilor despre Dumnezeu, despre spiritualitate și despre cine este Isus.”

Și nu uita de felul în care tu, ca păstor, pot să-i slujești pe necredincioșii din comunitatea ta în modalități care sunt specifice păstorilor, și care pot să dea naștere aproape întotdeauna unor oportunități evanghelistice. A murit ruda unui vecin? Oferă-te să predici la înmormântare.

4. Colaborează.

În al patrulea rând, colaborează. Găsește modalități de a participa în lucrarea de evanghelizare a congregației tale. Un păstor a menționat felul în care oamenii de afaceri din biserica lui au înființat un „Grup de investigare a lui Dumnezeu” care se întâlnea în mod regulat la prânz, în birou, și l-au invitat din când în când să construiască relații cu participanții. Lucrarea ta de ospitalitate este o modalitate deosebită de a colabora cu ceilalți credincioși în vederea evanghelizării. Găzduiește o întâlnire în jurul unui grătar, a unui desert sau a unei cine, și spune-le tuturor membrilor bisericii care sunt invitați să-și aducă câțiva prieteni necreștini.

5. Fii dedicat.

În al cincilea rând, fii dedicat. Un păstor nu trebuie să adopte toate ideile specifice sugerate mai sus – nu asta este esența. Esența este că o lucrare pastorală sub autoritatea lui Isus ar trebui să semene cu cea a Marelui Păstor, care a venit să „caute și să mântuiască ce era pierdut” (Luca 19:10). Cu siguranță că chemarea unică a păstorului și programul lui fac ca acest lucru să fie provocator, chiar dacă ar trebui să admitem în același timp că adesea lenea și egoismul ne împiedică să facem evanghelizare mai mult decât o fac circumstanțele nepotrivite.

STUDIAZĂ ȘI SAVUREAZĂ EVANGHELIA

Așadar, păstorule, cum ar trebui să arate dedicarea față de evanghelizare în rutina ta săptămânală? Pentru început, aș vrea să te încurajez să te rogi pentru oportunități, și asta în mod regulat. Dă socoteală în acest domeniu. Fii conștient de tendința ta de a face pasul înapoi.

Dar, mai presus de orice, studiază și savurează Evanghelia. „Căci dragostea lui Hristos ne (con)strânge; fiindcă socotim că, dacă Unul singur a murit pentru toți, toți deci au murit” (2 Corinteni 5:14). Prețuirea mesajului extraordinar al lui Hristos și cunoașterea puterii Lui în viețile noastre sunt cel mai bun antidot față de atrofia evanghelistică.

DESPRE AUTOR

Matt Merker este asistent pastoral la Capitol Hill Baptist Church în Washington DC, unde are responsabilități legate de muzică și pregătirea serviciilor bisericii. Îl puteți găsi pe Twitter la @MerketMatt.

CUM SĂ DEPĂȘIM OBIECȚIILE FORMULATE FAȚĂ DE IMPLICAREA ÎN EVANGHELIZARE

Bisericile noastre sunt încântate să vadă convertiri și să audă mărturii ale oamenilor care se întorc la Dumnezeu. Dar de ce nu vor ele să mărturisească Evanghelia?

OBIECȚIILE ȘI DEPĂȘIREA LOR

Iată în cele ce urmează trei obiecții comune pe care le-am auzit din partea credincioșilor față de implicarea în evanghelizare, alături de câteva sfaturi care să-i ajute să le depășească.

1. Nu știu ce să spun.

Obiecția numărul 1: „Nu știu ce să spun”. Oamenii obiectează că ei nu cunosc suficient de bine Evanghelia pentru a o mărturisi altora. S-ar putea ca nimeni din biserica ta să nu verbalizeze această obiecție, dar membrii să o simtă. Ei fac tot ce pot invitându-și prietenii la biserică și rugându-se pentru ei. Dar nu mai mult.

Care este soluția? Putem instila încredere în membrii noștri prin a ne asigura că ei înțeleg Evanghelia și prin a-i învăța cum să o explice.

În biserica pe care o păstoresc, noi cerem fiecărei persoane care ni se alătură ca membru să explice Evanghelia. Acest lucru ne ajută în a ne asigura că avem de-a face cu un membru regenerat, dar și să vedem cum putem începe echiparea membrilor noștri în vederea evanghelizării. Unii membri se chinuie atunci când vor să explice Evanghelia, iar acea luptă îi împinge să asculte mai atent mesajele de duminică dimineața sau să citească o carte precum What Is The Gospel?, de Greg Gilbert.

Alții mărturisesc Evanghelia cu claritate, iar eu pur și simplu răspund la această explicație a lor cu ceva de genul: „Slavă lui Dumnezeu! Ai o bună înțelegere a Evangheliei. Te încurajez să cauți și să te rogi pentru oportunități de a o mărturisi altora.”

O altă modalitate prin care putem atinge acest obiectiv este să folosim fiecare predică pentru a mărturisi Evanghelia celor necredincioși, iar aceasta va catehiza congregația noastră în Evanghelie. Eu vreau să predic adevărul Evangheliei inclus în mesajul meu, dar mai vreau ca oamenii să audă Evanghelia împachetată într-un fel în care să poate fi foarte ușor reprodusă într-un minut sau două.

Dacă există un lucru pe care creștinii ar trebui să fie capabili să îl explice, atunci acesta este Evanghelia. Dacă noi nu predicăm clar Evanghelia în zilele de duminică, cum putem să ne așteptăm ca oamenii noștri să o propovăduiască de-a lungul săptămânii?

2. Nu vreau.

Obiecția numărul 2 constă dintr-un tăcut „nu vreau să fac asta”. Și aceasta este una mai degrabă simțită decât verbalizată. În biserica noastră, încercăm să tratăm această obiecție prin predicare, prin relațiile de ucenicizare și rugăciune.

Noi predicăm realitățile Raiului și Iadului, alături de natura temporară a acestei lumi. Comparate cu această imagine, adevăruri precum iertarea devin mai prețuite și celebrate.

Noi ne întrebăm unii pe alții cum ascultăm de porunca lui Dumnezeu de a mărturisi Vestea Bună a lui Isus Hristos.

Și, în final, noi ne rugăm în mod constant ca Duhul Sfânt să creeze în biserica noastră o cultură a evanghelizării.

Prin aceste modalități, noi ne îndemnăm unul pe altul și cerem Duhului Sfânt să ne îndrepte cu hotărâre mințile și inimile asupra veșniciei, și să ne facă să-i privim pe oameni din această perspectivă.

3. Nu știu ce să fac.

Obiecția numărul 3 este un onest „Nu știu ce să fac”. Anumiți membri știu bine Evanghelia și doresc să o mărturisească. Totuși, ei sunt atât de captivi unei gândiri de tip program sau sistem, fără de care nu concep ideea de evanghelizare, încât se văd pe ei înșiși frustrați de lipsa implicării în evanghelizare. Ei nu evanghelizează pentru că nu au timp să pună la cale un nou eveniment. Sau, în biserici ca ale noastre, ei nu pot găsi acele programe în care să se înregimenteze.

Dar Trupul bisericii este el însuși programul lui Dumnezeu pentru evanghelizare. Isus a spus că oamenii vor cunoaște că suntem ucenicii Lui prin felul în care noi ne vom iubi unul pe celălalt (Ioan 13:34-35).

Așadar, noi le spunem membrilor noștri să meargă cu Evanghelia la prietenii lor necredincioși prin a trăi ca membri credincioși ai bisericii, care se iubesc unul pe altul și apoi îi invită pe acei prieteni să fie parte din viețile lor. Duhul Sfânt folosește acest lucru pentru a face auzită Evanghelia.

În prieten care a slujit ca misionar în Asia Centrală, printre musulmani, mi-a spus că echipa lui a descoperit glonțul de aur pentru convertirea musulmanilor: expunerea îndelungă la Biblie și expunerea îndelungă la creștini. Acel principiu funcționează în orice loc, pentru că Dumnezeu lucrează prin Cuvântul Lui și prin copiii Lui.

Prin harul Lui, am văzut un tânăr bărbat crescut ca ateu începând să se deschidă față de creștinism datorită vieților de familie pe care le-a văzut în biserica noastră, și mai târziu a venit la credință. Am văzut un tânăr bărbat crescut într-o familie creștină conștientizând că el nu era creștin, tocmai pentru că i-a văzut pe membrii bisericii noastre dedicați trăirii unor vieți sfinte împreună, într-o modalitate în care el nu trăia. Așa cum spunea cândva Francis Schaeffer, creștinismul este o chestiune individuală dar nu individualistă[1]. Primindu-i pe oameni să fie martori ai vieții comune a bisericii, necreștinii ajung să capete o imagine mai bună asupra Evangheliei însăși.

Puterea mărturiei de grup a bisericii nu înlocuiește complet aspectul personal al evanghelizării. Ea slujește cel puțin la depășirea acelei angoase specifice de a nu ști cum să începi conversația. Conversațiile evanghelistice adesea pleacă de la o mărturie atractivă din viața creștină. Atunci când viețile noastre întruchipează învățătura sănătoasă, ele ajută la a face clar ceea ce este bun și drept în lume, în același fel în care doctrina păcatului face clar și logic tot ce este rău în lume.

Nu doar proaspeții credincioși sunt cei care doresc să-și mărturisească credința. Aici avem de-a face cu creștinii care cresc în cunoștință și dragoste pentru Evanghelie și care vor împreună să fie mai mult decât niște simpli spectatori – vor să vorbească.

DESPRE AUTOR

Kevin McKay este păstor senior la Grace Harbor Church în Providence, Rhode Island.

NOTE BIBLIOGRAFICE:

[1] Francis Schaeffer, The God Who Is There (InterVarsity Press, 1998), p. 176.

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

Predicarea expozitivă

Teologia biblică

Înțelegerea biblică a Evangheliei

Înțelegerea biblică a convertirii

Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

Membralitatea biblică în biserică

Disciplina biblică a bisericii

Ucenicizarea biblică

Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org