Evanghelizarea

„Oricine îl cunoaște pe Mack Stiles știe că acestui om i-ar fi greu să se plictisească, chiar dacă ar vrea asta. Cartea pe care o aveți în față îi provoacă pe creștini, dar în mod special pe păstori, să ardă de nerăbdare la ideea de a vedea evanghelizarea cum devine parte din cultura bisericii locale, și cum devine o componentă esențială a ADN-ului ei spiritual. Această carte este bogată în implicații practice, și asta nu în ciuda concentrării ei neîncetate pe Isus și pe Evanghelie, ci tocmai datorită acestui lucru. Merită să fie citită, analizată și aplicată.”

D. A. Carson,

profesor cercetător în Noul Testament,

Trinity Evangelical Divinity School

„Cea mai bună carte pe tema evanghelizării ar trebui să fie una care te conduce la esența problemei și care să fie scrisă de un evanghelist. Cu alte cuvinte, ar trebui să fie această carte. Mack Stiles este unul dintre cei mai eficienți, naturali, hotărâți și neobosiți evangheliști din câți cunosc eu. Îmi doresc să știu ce gândește el despre evanghelizare, fie că aceasta survine într-o conversație, într-o scrisoare, sau într-o carte întreagă. În această carte, Mack realizează o explorare clară și biblică a felului în care părtășia bisericii multiplică evanghelizarea individuală. Fiecare cititor va fi inspirat, încurajat și echipat să devină un evanghelist. De dragul bisericii, a Evangheliei și spre binele acestei lumi, cartea de față ar trebui să ocupe un loc de frunte în lista lecturilor tale preferate.”

R. Albert Mohler Jr., președinte și profesor

Joseph Emerson Brown în teologie creștină,

The Southern Baptist Theological Seminary

„Dumnezeu i-a dat lui Mack Stiles darul de evanghelist, iar această carte este un rezultat al acelui dar. Sunt convins că puține cărți combină rigoarea teologică, înțelepciunea pastorală și experiența personală pe care Mack le folosește în această carte. În anumite părți ale ei am fost încurajat, în altele am fost provocat. Mi-a plăcut să citesc această carte și o recomand din inimă.”

J. D. Greear, păstor principal,

The Summit Church, Durham, Carolina de Nord;

autorul cărții Stop Asking Jesus into Your Heart: How to Know for Sure You Are Saved

„Mack Stiles scrie despre cum se dezvoltă o cultură a evanghelizării într-un mod care să îi permită cititorului să vadă acest lucru pus în practică! În această carte, noi nu doar citim adevăruri, ci ne însușim și o viziune pentru felul în care bisericile noastre pot să trăiască într-o modalitate bogată și dinamică. Aceasta poate fi cea mai scurtă, dar cea mai importantă carte pe care să o fi citit vreodată spre binele și viața bisericii tale, și pentru răspândirea Evangheliei.”

Thabiti M. Anyabwile,

păstor senior, First Baptist Church, Grand Cayman;

autorul cărții What Is a Healthy Church Member?

„Misiunea bisericii primare de a face ucenici din toate națiunile rămâne și astăzi prioritatea noastră de top. Și este, fără îndoială, urgent ca noi să fim echipați pentru a ne putea mărturisi credința. Aceasta este o carte despre oameni reali care învață să împărtășească Vestea Bună despre un Mesia real. Ea este instructivă, încurajatoare și convingătoare – vă va fi greu să așteptați ca să finalizați și să aplicați ce veți învăța de pe aceste pagini. Dacă există cineva care știe cum să-și echipeze oamenii pentru a vorbi despre Isus, atunci acel om este Mack Stiles!”

Gloria Furman, soție de păstor,

Redeemer Church of Dubai,

mamă a patru copii și autoare a cărților Glimpses of Grace și

Treasuring Christ When Your Hands Are Full

„Sunt cu adevărat încântat de această carte. Cărțile lui Stiles pe tema evanghelizării sunt extraordinare pentru că ele combină sfaturile practice cu maturitatea teologică. Iar autorul, în fapt, practică ceea ce vorbește.”

Kevin DeYoung, păstor senior,

University Reformed Church, East Lansing, Michigan

„Mack Stiles a scris o carte extraordinară nu doar despre cum să mărturisim Evanghelia (chiar dacă se referă la asta) sau despre cum să fii un evanghelist, la nivel personal, deși și despre asta este vorba în carte. El a scris o carte despre felul în care biserica locală ne ajută să proclamăm Evanghelia – ne ușurează povara, ne instruiește și ne încurajează. Citește această carte și vei fi încurajat”.

Mark Dever, păstor senior,

Capitol Hill Baptist Church, Washington D.C.;

președintele 9Marks

„Am citit această carte încurajatoare pe nerăsuflate, pentru că am fost foarte captivat de conținutul și spiritul ei. Evanghelizarea este un manual despre cum Biblia tratează subiectul crucial al mărturisirii Evangheliei. Anticipez o primire entuziastă a acestei cărți de către cititori.”

Daniel L. Akin, președinte,

Southeastern Baptist Theological Seminary

„Îmi place viziunea pe care Mack Stiles o are cu privire la „cultura evanghelizării” care să îmbibe bisericile noastre. Fie ca Dumnezeu să lucreze cu putere pentru a duce această viziune la realitate. Această carte deopotrivă încurajează și provoacă și, asemenea altor cărți ale lui Mack, este un dar deosebit și o binecuvântare pentru poporul lui Dumnezeu.”

Randy Newman, profesor invitat,

C.S. Lewis Institute;

autorul cărților Questioning Evangelism,

Corner Conversations și Bringing The Gospel Home

„Există o mulțime de cărți care discută evanghelizarea personală. Totuși, aceasta subliniază o cultură a evanghelizării. Nu doar metode sau programe, ci un ethos. Răspândește această carte în biserica ta și vei vedea ce se va petrece.”

John Folman, păstor senior,

The United Church of Dubai

„Aceasta este o carte care Îl înalță pe Hristos și este saturată de Evanghelie, fiind o carte deosebită de oricare alta. În loc să îți ofere o metodologie personală, ea te motivează profund să propovăduiești și să aduci, ca trup al bisericii, roada veștii minunate a lui Isus. Ceea ce face această carte chiar mai prețioasă este faptul că l-am văzut pe Mack Stiles fiind un model practic al culturii despre care el scrie, și asta pe mai multe continente, spre gloria lui Dumnezeu. Mack este cel mai dăruit evanghelist pe care l-am văzut până acum. Evanghelizarea este o lectură obligatorie pentru orice păstor și pentru orice membru de biserică.”

Richard Chin, director național,

Australian Fellowship of Evangelical Students;

secretar regional pentru zona Pacificului de Sud

al International Fellowship of Evangelical Students

„Nu mi-a trebuit mult timp până când această carte a devenit titlul meu favorit pe tema evanghelizării – și în parte pentru că n-am rezistat să nu o citesc pe nerăsuflate! Evanghelia este atât de clară și ajutorul pe care l-am primit prin această carte este atât de tangibil. Dar aș vrea ca cititorul să socotească costul. Se poate ca această carte să stârnească ceva în tine, ceva ce nu mai poți stinge. De acum, nu voi mai putea fi satisfăcut de altceva decât de dezvoltarea unei culturi a evanghelizării în biserica pe care o păstoresc. Îl laud pe Dumnezeu pentru ceea ce mi-a dat prin această carte și mă voi ruga pentru mai mult.”

Jason C. Meyer, păstor cu predicarea și viziunea,

Bethlehem Baptist Church

„Imaginează-ți o biserică locală în cadrul căreia fiecare membru cunoaște Evanghelia și merge la pas cu ea, unde toți membrii sunt preocupați de oamenii necredincioși, unde este natural ca liderii și membrii să vorbească despre oportunități evanghelistice, și unde membrii îi invită în mod regulat pe cei necredincioși să citească Biblia împreună sau să ia parte la grupuri mici de studiu biblic ori la slujbele bisericii. Dacă acest lucru sună încurajator pentru tine, atunci vei dori să citești această carte și să te lași ghidat pas cu pas de Mack către dezvoltarea unei culturi a evanghelizării în cadrul căreia evanghelizarea constituie rezultatul natural al trăirii Evangheliei.”

Juan R. Sanchez Jr., păstor,

High Pointe Baptist Church, Austin, Texas

EVANGHELIZAREA. ÎNTREAGA BISERICĂ VORBEȘTE DESPRE ISUS

J. Mack Stiles

Copyright © 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Evangelism. How the Whole Church Speaks of Jesus

Copyright © 2014 by J. Mack Stiles

Published by Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune.

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu NTR sunt preluate din Biblia, Noua Traducere Românească (NTR). Copyright 2007, 2010, 2016 de Biblica Inc. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu SBB sunt preluate din Biblia Societății Biblice Britanice, ediția 1921. Preluat cu permisiune.

Toate sublinierile făcute textului biblic au fost alese de autor.

Ilustrațiile de pe copertă: Wayne Brezinka, pentru brezinkadesign.com      

Prefața seriei

Crezi că este responsabilitatea ta să ajuți la zidirea unei biserici sănătoase? Dacă ești creștin, credem că da.

Isus îți poruncește să faci ucenici (Matei 28:18-20). Iuda spune să ne zidim unii pe alții în credință (Iuda 20-21). Petru te cheamă să îți folosești darurile, slujindu-i pe alții (1 Petru 4:10). Pavel te îndeamnă să spui adevărul în dragoste, astfel încât biserica ta să se maturizeze (Efeseni 4:13, 15). Poți vedea direcția către care se îndreaptă aceste lucruri?

Indiferent dacă ești un simplu membru în biserică sau un lider al ei, seria de cărți „Zidind Biserici Sănătoase” are ca scop să te ajute să împlinești astfel de porunci biblice și, în felul acesta, să joci rolul pe care-l ai de jucat în zidirea unei biserici sănătoase. Dacă ar fi să exprimăm acest deziderat în alt fel, sperăm că aceste cărți te vor ajuta să crești în dragoste față de biserica ta, iubind-o așa cum Isus o iubește.

9Marks și-a planificat să publice câte o carte scurtă, ușor de citit, pentru fiecare din ceea ce Mark a denumit Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase, plus încă una pe tema doctrinei sănătoase. Citește cărțile pe temele predicării expozitive, a teologiei biblice, a Evangheliei, convertirii, membralității în biserică, disciplinei bisericii, ucenicizării și creșterii spirituale, și conducerii bisericii.

Bisericile locale există pentru a arăta slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Noi facem acest lucru ațintindu-ne ochii asupra Evangheliei lui Isus Hristos, punându-ne credința în El în ce privește mântuirea și apoi iubindu-ne unii pe alții în sfințenia lui Dumnezeu, în unitate și dragoste. Ne rugăm ca această carte să te ajute în acest sens.

Cu speranță,

Mark Dever și Jonathan Leeman

Editorii seriei

Editorii seriei

Cuvânt înainte

Îmi amintesc de momentul când l-am întâlnit pe Mack Stiles pentru prima dată. Vorbeam la o conferință din Statele Unite și, în timp ce eu și ceilalți vorbitori de la conferință ne-am petrecut majoritatea pauzelor discutând unii cu alții, Mack era rareori printre noi. M-am întrebat de ce, dar asta doar până când am descoperit că Mack își petrecea pauzele vorbindu-le despre Isus oamenilor care lucrau în spatele scenei unde era organizată conferința. Am știut de la acea primă întâlnire cu acest frate că voi avea multe de învățat de la el. La scurtă vreme după aceea, am avut privilegiul să mă aflu în afara țării, în locul unde Mack conduce o lucrare cu studenții de facultate și unde slujește fiind unul dintre prezbiterii unei biserici. Am predicat la acea biserică într-o dimineață și, după ce am încheiat, Mack m-a prezentat unei mari mulțimi de oameni. Iată cam cum au decurs acele conversații, chiar dacă am schimbat aici numele.

„Bună, numele meu este Abdul”, mi-a spus un bărbat. „Am crescut musulman dar, în urmă cu câțiva ani, în harul Său, Dumnezeu m-a mântuit de păcatele mele prin Hristos.”

„Minunat”, am răspuns eu. „Cum ai auzit Evanghelia?”

„Datorită prieteniei mele cu Mack”, a spus Abdul. „M-a întrebat într-o zi dacă aș vrea să citesc alături de el Evanghelia după Marcu. I-am spus că eram dornic și, în decurs de câteva luni, Duhul Sfânt mi-a deschis inima ca să cred.”

Apoi m-am îndreptat către un alt membru al bisericii, care s-a prezentat singur. „Bună, sunt Rajesh. Am fost toată viața mea hindus, până când cineva m-a invitat la această biserică. Nu știam nimic despre creștinism până să vin aici, dar Mack și ceilalți au început să se întâlnească cu mine și să-mi arate cine este Hristos și ce a făcut El. Am fost copleșit și, după ce am explorat o mulțime de întrebări alături de Mack, mi-am pus credința în Hristos spre mântuirea mea.”

În spatele lui Abdul și Rajesh era Matthew. Matthew mi-a spus: „Am crescut un creștin formal, lipsit de vreo relație cu Hristos, însă anul trecut, Dumnezeu mi-a deschis ochii să văd ce înseamnă cu adevărat credința în Hristos. M-am pocăit de păcatele mele și am crezut în El.”

„Dă-mi voie să ghicesc”, am zis eu. „Mack te-a condus la Hristos, nu-i așa?”

„Nu”, spuse Matthew. „Abdul și Rajesh au făcut asta. Ei au petrecut ore întregi cu mine în studiul Scripturii, arătându-mi ce înseamnă să Îl urmez pe Hristos”. Apoi Matthew m-a întrebat: „Pot să ți-l prezint pe Stephen? Este prieten cu mine și studiem tocmai acum creștinismul, iar el a venit cu mine la biserică în dimineața aceasta.”

Aceste conversații au continuat persoană după persoană. Am stat acolo uimit literalmente de harul lui Dumnezeu manifestat nu doar printr-un creștin care este pasionat de răspândirea Evangheliei, ci printr-o întreagă comunitate înflăcărată de pasiunea pentru evanghelizare. Pe când mă uitam în jurul meu, am văzut în întreaga biserică o cultură contagioasă a evanghelizării. Este o cultură a evanghelizării care nu depinde în ultimă instanță de evenimente, proiecte, programe sau profesioniști în lucrare. Dimpotrivă, este o cultură a evanghelizării zidită pe oameni umpluți de puterea Duhului lui Dumnezeu, care propovăduiesc Evanghelia harului lui Dumnezeu în contextul vieților lor de zi cu zi și ale relațiilor lor obișnuite cu ceilalți oameni.

Drept rezultat, nu cred că ar fi putut exista vreo persoană care să se afle într-o poziție mai bună să scrie o carte nu doar despre cultivarea evanghelizării la nivel personal, ci despre crearea și dezvoltarea unei culturi a evanghelizării în biserică. Când citesc această carte, mă regăsesc subliniind propoziție după propoziție, paragraf după paragraf, gândindu-mă în tot acest timp la felul în care Dumnezeu ar putea să se folosească de mine pentru dezvoltarea unei astfel de culturi a evanghelizării în biserica pe care o păstoresc.

Această carte este biblică și practică. Ea este bună pentru membrii și liderii bisericii și, în ultimă instanță, ea Îl glorifică pe Dumnezeu. Fie ca Domnul să găsească plăcere să o binecuvânteze în viața ta și a bisericii tale, ca și în multitudinea de vieți și biserici din întreaga lume, având în față obiectivul ca Biserica Lui să cunoască tot mai mulți Abdul, Rajesh, Matthew și Stephen care să vină la credința mântuitoare în Hristos, aici și peste tot în lume.

David Platt

păstor senior, The Church at Brook Hills,

Birmingham, Alabama

Introducere

„Și despre ce este vorba în cartea ta, dragă?”

Așa m-a întrebat o femeie în vârstă care a trecut să o ia pe soacra mea ca să meargă împreună la jocul săptămânal de bridge. Pe când puneam bastonul pe scaunul din spate al mașinii, mă întrebam cum să îi răspund. Aș fi vrut să-i spun, „nu este doar o carte pe tema evanghelizării, ci o carte despre cum să dezvolți o cultură a evanghelizării”. Ea a observat ezitarea mea, s-a uitat la soacra mea și a spus: „Bine, care este titlul, dragă?”

M-am oprit pentru o clipă, uitându-mă spre cer. Soacra mea a venit în ajutorul meu: „E o carte despre evanghelizare”. A spus acest lucru în acel ton rezervat oamenilor al căror simț al auzului nu mai este ce era odinioară.

„Aha”, spuse prietena ei. Exista un semn de nedumerire în exclamația aceea. Am închis ușa mașinii.

„Ei bine, cartea mea are de-a face mai mult cu felul în care ajungem ca întreaga biserică să își împărtășească credința”, am zis eu atunci.

Prietena mamei s-a uitat la mine și mai confuză. „Hmm”, zise ea, după care s-a întors către soacra mea spunându-i: „Bine, Ann, știu că ești mândră de asta”. Era ca și cum i-ar fi transmis ideea că nici măcar autorul nu părea să știe ce anume trata cartea lui.

Dă-mi voie să-ți explic acest lucru mai bine. Această carte vorbește despre evanghelizarea biblică. În principiu, eu nu cred că oamenii credincioși se apucă să scrie cărți pe tema evanghelizării plecând de la principii nebiblice. Dar acest lucru se mai petrece câteodată. Și se întâmplă asta pentru că există idei greșite despre componentele critice ale evanghelizării. În mod obișnuit, ideile greșite se bazează pe principii de marketing sau pe gândirea omenească legată de cum să convingi pe cineva de adevărurile Evangheliei. Dacă în teologia noastră nu e clar ce este evanghelizarea biblică, am putea în fapt să nici nu facem evanghelizare.

De exemplu, atunci când o soție creștină se întâlnește cu o prietenă la o cafea, aceasta poate face evanghelizare, în timp ce un strălucit apologet creștin care vorbește unei mii de oameni într-o sală de biserică să nu facă evanghelizare. Puțini oameni văd lucrurile în felul acesta, dar asta se datorează faptului că avem o gândire greșită cu privire la ce anume este evanghelizarea. Apărarea credinței este un lucru foarte bun, dar este ușor să punem semn de egalitate între apologetică și creștinism în condițiile în care aceasta nu explică Evanghelia, pentru că nu putem evangheliza fără Evanghelie.

Trebuie să știm despre ce vorbim atunci când folosim termeni precum „evanghelizare”, „convertire” sau chiar „Evanghelie”. Aceste cuvinte au definiții diferite în mințile oamenilor și adesea au alături de ele semne mari de întrebare. Dacă creștinii nu înțeleg aceste concepte de bază, cu siguranță că ne vom deplasa foarte rapid în afara orbitei biblice. Așa că vom petrece ceva timp luptându-ne cu definițiile, așa cum vom face în capitolul 1.

Că veni vorba, unii ar putea să dorească să folosească termenul misiune pentru ceea ce eu denumesc o „cultură a evanghelizării”. Înțeleg la ce ar putea face ei referire, dar eu aș vrea să rămân la termenul evanghelizare. Acesta este un important termen biblic și, de aceea, eu voi prefera să-l folosesc așa pe parcursul acestei cărți.

Această carte vorbește despre evanghelizare, dar mai mult decât atât, vorbește și despre dezvoltarea unei culturi a evanghelizării. Despre aceasta ne vom ocupa în capitolul 2. Atunci când folosesc expresia „o cultură a evanghelizării”, nu mă refer la o mulțime de programe evanghelistice. În fapt, te-ar putea surprinde să descoperi că eu încurajez bisericile mai degrabă să elimine programele lor evanghelistice. Îți voi spune ceva mai târziu și de ce, dar este suficient acum să subliniez că vreau să explorăm felul în care putem integra responsabilitatea pe care fiecare creștin o are de a mărturisi credința în viața părtășiei bisericii noastre, multiplicând astfel eforturile evanghelistice individuale.

Mare parte a problemei noastre legată de evanghelizare constă în faptul că nu avem o prețuire suficientă pentru biserică. Cred că Dumnezeu iubește lumea și are un plan minunat pentru evanghelizare: biserica Sa. De acest lucru ne vom ocupa în capitolul 3.

Întrucât această carte tratează subiectul evanghelizării și cultura evanghelizării în viața bisericii, ea descrie în același timp elementele – adesea neglijate – pe care creștinii trebuie să le construiască în vederea susținerii eforturilor evanghelice sănătoase. Acesta este subiectul capitolului 4. Exemple de astfel de elemente sunt:

Pregătirea intenționată pentru evanghelizare

Un mod de viață ghidat de Evanghelie

Să nu presupunem că Evanghelia este proclamată de la sine

Evanghelizarea ca disciplină spirituală

Rugăciunea

Conducerea evanghelistică.

Apoi, evident, avem nevoie să explorăm principiile de bază care creionează practica reală a mărturisirii credinței noastre, adică acele lucruri pe care trebuie să le facem pentru a trăi ca ambasadori ai lui Hristos într-o lume bolnavă de păcat. Acesta este subiectul capitolului 5.

Am buni prieteni care cred despre mine că sunt un evanghelist. Eu nu sunt atât de sigur de asta. Eu doar îmi doresc ca oamenii să-L cunoască pe Isus, și sunt convins și trăiesc ca unul care caută să fie credincios în evanghelizare. Dar aș vrea ca oamenii să cunoască că mă confrunt și eu cu temeri cu privire la ceea ce alții gândesc despre mine atunci când vorbesc despre probleme spirituale. Sunt foarte conștient de eșecurile și limitările mele în evanghelizare. Privind în jurul meu, îi văd pe alții care sunt evangheliști mult mai buni decât mine. Dacă sunt un evanghelist, atunci sunt unul mediocru.

Însă există un lucru la care mă gândesc că sunt bun, prin harul lui Dumnezeu: cred că Dumnezeu s-a folosit de mine pentru a dezvolta cultura evanghelizării în biserică. De-a lungul anilor, ajutând la înființarea lucrărilor printre studenți sau la plantarea bisericilor, am dorit să mă asigur că acele comunități au evanghelizarea în ADN-ul lor, ca ethos și cultură a lor.

Aceasta este o pasiune care mă animă și este motivul pentru care sunt încântat în legătură cu această carte. Ea este un mod de a lua acele lucruri pe care mi-a plăcut să le pun alături, și să le împărtășesc și vouă.

Capitolul 1

DESPRE CHEMĂRI LA ALTAR ȘI JOCURI DE LUMINI

Eram un proaspăt nebun după Hristos în perioada anilor 1970. În decursul primelor mele luni de colegiu, l-am condus la Hristos pe John, prietenul și colegul meu de cameră. La scurt timp după aceea, ne-am hotărât să participăm într-o duminică la slujba unei biserici baptiste mari din centrul orașului Memphis.

Eram acolo ca o adevărată priveliște pentru biserică: îmbrăcat în blugi cu talie joasă, o haină purpurie de lână și tunsoare afro. Eram niște ciudați în mijlocul unor oameni îmbrăcați la costum și aranjați.

Predicatorul și-a prezentat mesajul, s-a cântat tot ce trebuia cântat, după care a venit invitația. Acesta a anunțat cu seriozitate că ar prefera mai degrabă ca oamenii să plece în decursul predicii lui decât să o facă în decursul invitației, care era „cel mai important moment al slujbei”.

Apoi a venit apelul adresat oamenilor să-și dedice viețile lui Isus. Mâinile s-au ridicat. Ni s-a mulțumit și apoi ni s-a spus să ne ridicăm de pe scaunele noastre și să venim în față. „Dacă nu poți să îți arăți dedicarea față de Isus în biserică, nu vei putea face acest lucru niciodată în afara acestor pereți”, spuse predicatorul. Logica lui mi se părea de fier.

John, al cărui cap fusese plecat, dar ai cărui ochi erau deschiși – în ciuda instrucțiunilor date de predicator – mi-a șoptit: „Crezi că ar trebui să merg în față?”

„Păi… nu-ți poate face niciun rău”, i-am șoptit eu. „Hai că merg și eu cu tine”. John s-a ridicat de pe scaun, iar eu l-am urmat.

Zeci de alte persoane s-au ridicat de pe scaunele lor și au venit în față. Nu știam noi la acel moment, dar aceștia erau în mare parte ușieri din biserică. Acolo, în față, eram înconjurați de rândurile semicirculare de bănci. Congregația, mai numeroasă decât părea văzută de pe locurile noastre din spate, era toată îndreptată cu privirea către noi, zâmbind larg.

Într-o clipă, predicatorul a ajuns alături de mine. „Fiule”, spuse el către mine cu o voce blândă, „ce cauți aici?” Și-a pus apoi microfonul pe picior și a încolăcit cablul lung al acestuia, împingându-l în spatele piciorului său cu o mișcare de profesionist.

„Păi”, am spus eu, „prietenul meu John, de față aici, L-a primit pe Isus în urmă cu câteva săptămâni, și el dorește să arate asta acum”. Păstorul s-a uitat la John, a cărui viață era un dezastru, dar care era îmbrăcat destul de conservator. A dat din cap aprobator față de el, spunându-i: „Minunat, fiule”. Întorcându-se către mine, mi-a spus: „Și tu de ce ai venit aici în față?”

În momentul acela, eu mă holbam la balcon și la orga aceea strălucitoare de lumini, marca Klieg, cu un fel de privire zăpăcită, de parcă eram un băiat de la țară ajuns într-un oraș mare: „Păi, voiam să îl încurajez pe John”, am bâlbâit eu.

„Înțeleg”, zise el, dând din cap și așezându-și brațul peste umărul meu. „Ești creștin, fiule?”

„Da”, am răspuns eu.

„Și n-ai vrea să-ți rededici viața lui Isus?” Mi-au scăpat atunci complexitățile teologice ale acelei întrebări, așa că am răspuns, „păi... sigur... da”.

Atunci predicatorul și-a apropiat microfonul de buze și și-a îndreptat și el privirea către balcon. A localizat în felul acesta o cameră TV instalată acolo și și-a îndreptat degetul către ea, spunând: „Aș vrea să vă spun tuturor celor care ne urmăriți prin această transmisie TV că acești doi tineri au venit aici să-și dedice viețile lui Isus. Puteți să faceți și voi acest lucru acasă, chiar acum, așa cum stați așezați…”

Mi-a luat ani de zile până să conștientizez ce se petrecuse atunci.

CE ESTE EVANGHELIZAREA?

Atunci când mă gândesc la acea slujbă petrecută cu atât de mulți ani în urmă, aș vrea să pun această întrebare: Era oare evanghelizare ceea ce s-a petrecut în acea dimineață în biserica respectivă? Trebuie să fim atenți cum răspundem acestei întrebări. Mulți oameni au devenit creștini când au răspuns unei chemări la altar și au venit în față. Recent, la o conferință a păstorilor de la Southeastern Seminary, președintele acestuia, Danny Akin, observa că păstorii adunați acolo erau niște oameni sofisticați din punct de vedere cultural, bine educați și cu o teologie robustă. Niciunul dintre ei nu s-ar fi gândit să lanseze o chemare la altar asemenea aceleia pe care eu o experimentasem în Memphis. Dar Akin a pus apoi următoarea întrebare: „Câți dintre voi ați ajuns la credință într-o biserică ce făcea evanghelizare în modalități pe care acum le respingeți ca nebiblice?” Aproape toți păstorii și-au ridicat mâna.

Acest răspuns ar trebui să ne determine să facem o pauză. Când vine vorba de evanghelizare, este atât de mare nevoie de smerenie. Trebuie să recunoaștem că Dumnezeu este suveran și că El poate face orice dorește pentru a-i aduce pe oameni la Sine. Nu există nicio formulă care să dicteze felul în care Dumnezeu ar trebui să lucreze în evanghelizare. Chiar dacă noi putem să nu fim de acord cu practicile evanghelistice ale anumitor indivizi, lucrări sau biserici, trebuie în același timp să recunoaștem că, atunci când oamenii pun în practică o dedicare inimoasă față de evanghelizare, Dumnezeu poate aduce roade adevărate.

De exemplu, în cazul meu, eu îi prețuiesc mai mult pe oamenii care practică evanghelizarea așa cum știu ei mai bine, decât pe cei care ignoră această practică până când se vor simți ei confidenți că o stăpânesc perfect. Vă amintiți de felul blând în care Priscila și Acuila l-au instruit pe Apollo în eforturile lui evanghelistice (Faptele Apostolilor 18:26)? Pavel s-a bucurat până și de evanghelizarea motivată egoist, care îi cauza necazuri (Filipeni 1:17-18). Așadar, când oamenii vin la credință prin metode și mijloace ciudate, ar trebui în primul rând să constatăm că Dumnezeu poate să folosească și cele mai neînsemnate semințe ale adevărului Evangheliei și să le crească, transformându-le în roade extraordinare ale păcii Evangheliei în inimile oamenilor.

Aș vrea să fiu clar: eu nu cred că chemările la altar sunt în mod categoric greșite. Totuși, atunci când mă gândesc la experiența mea din Memphis, este ușor să văd cum metodele acelor zile erau mânate în principal de o dorință după rezultate imediate; exista o focalizare prea mare pe o decizie sau pe ieșirea în față, o preocupare prea mare cu privire la audiența care privea la televizor și una prea mică legată de starea reală a sufletului meu și a păcatelor mele.

De-a lungul anilor, mulți oameni au răspuns chemării la altar. Dar, alături de toți cei care au fost convertiți cu adevărat atunci când au răspuns, au existat mult mai mulți alții care doar au venit înaintea unei biserici mânați de alte motivații – precum John și eu. Cel mai important aspect este că, chiar dacă oamenii vin la Isus prin diferite metode, Biblia nu folosește niciodată rezultatele pentru a justifica sau ghida practica evanghelistică.

Așadar, atunci când ne pregătim să practicăm evanghelizarea, trebuie să începem cu temelia biblică. Trebuie să privim la acest fundament care să creioneze, să păzească și să ne informeze despre cum să ne împărtășim credința mai degrabă decât despre cum să începem să căutăm modalități de a ajunge la un impact maxim. Trebuie să fim foarte atenți să conformăm practica noastră evanghelistică cerințelor Bibliei, pentru că acest lucru Îl onorează pe Dumnezeu.

Trist este faptul că ceea ce adesea alimentează practicile noastre evanghelistice este lumea – cel mai probabil lumea de afaceri sau sectorul de autoservire din librărie – în loc să fie Scriptura. Satana se joacă cu dorința noastră după rezultate, oferindu-ne o lucrare media mai mare sau un profit financiar. El chiar ne ispitește cu dorințe aparent bune, din inimă, precum un număr mai mare al membrilor sau cu credința că, dacă un copil se roagă rugăciunea păcătosului, atunci el a devenit un credincios dedicat, indiferent cum își trăiește restul vieții. În toate acestea, oamenii leapădă principiile biblice în favoarea dorințelor lumești, iar practicile noastre evanghelistice ajung să fie nebiblice.

Pavel putea să se bucure de faptul că Evanghelia era predicată indiferent de motivații, pentru că el știa că Dumnezeu avea să împlinească scopurile Sale prin Cuvântul Său. În același timp, Pavel a corectat practicile evanghelistice greșite: el a subliniat că nu trebuie să îi manipulăm pe oameni, să schimbăm mesajul sau să îi amăgim (de ex. 2 Corinteni 4:1-2). Dimpotrivă, trebuie să căutăm să folosim motivele curate în dragoste față de oameni și față de Hristos, cu o convingere profundă asupra adevărului (2 Corinteni 5:11-15). Apoi trebuie să rămânem încredințați că Domnul îi va adăuga la numărul nostru pe cei aleși la mântuire (Faptele Apostolilor 2:47).

Gândește-te la cât de multe lucruri din acea slujbă din Memphis se află la granița erorii:

A crezut cu adevărat păstorul că cea mai importantă parte a slujirii slujbei consta în momentul invitației, în loc să fie Cuvântul lui Dumnezeu predicat corect?

Unde îi vedem noi în Biblie pe oameni ridicând mâinile pentru a-L invita pe Isus în inimile lor? Și când vedem noi că ieșirea în față a înlocuit botezul ca afirmare publică a credinței noastre – la o biserică baptistă?

N-a fost o tehnică manipulativă ca ușierii să se ridice de pe scaunul lor ca un răspuns aparent la invitație? Nu cumva folosirea termenilor nebiblici precum „re-dedicarea vieții tale lui Isus” reprezintă un eșec în prezentarea clară a adevărului (2 Corinteni 4:2)?

A intenționat cumva păstorul să mintă în mod public atunci când a spus că eu și John tocmai ce ne predasem viețile lui Isus, deși noi nu făcusem cu adevărat acest lucru? Sau era el atât de orbit de lentilele societății încât a ratat să conștientizeze faptul că înaintea lui stăteau doi frați în Hristos? Eram noi în acel moment doar mijlocul prin care el avea să îi demonstreze lumii eficiența eforturilor sale evanghelistice?

De fapt, cei doi indivizi care stăteau înaintea lui erau mai degrabă lucrul de observat, iar această ignoranță este ceea ce mă face să mă ridic și să strig în semn de protest.

El tocmai ce ratase să observe un exemplu viu al celui mai bun fel de evanghelizare: un tânăr de 18 ani care n-ar fi putut să găsească Evanghelia după Matei fără ajutorul cuprinsului din Biblie, dar care tocmai își condusese prietenul la Isus doar prin a-l iubi suficient ca să îi explice ce știa el despre mesajul Evangheliei. Eu suspectez că inclusiv adunarea aceea era orbită de obsesia cu acel program și de audiența TV, încât nici nu se mai gândea la acest lucru.

O DEFINIȚIE A EVANGHELIZĂRII

Așadar, cum știm când avem de-a face cu evanghelizare? Păi, răspunsul depinde de felul în care o definim. Definirea evanghelizării într-o modalitate biblică ne ajută să ne aliniem practica evanghelistică la Scriptură. Iată o definiție care m-a ajutat mult vreme de ani de zile:

Evanghelizarea constă din propovăduirea Evangheliei cu scopul de a convinge.

Sună destul de simplu, nu-i așa? Pun pariu că majoritatea oamenilor s-ar aștepta la mult mai mult de la un termen teologic atât de important.

Dar această definiție, pe cât de scurtă este, ne oferă o balanță cu mult mai bună cu ajutorul căreia să cântărim practica noastră evanghelistică, în loc să ne uităm la cât de mulți oameni au răspuns la o chemare.

Aproape în aceeași perioadă când eu și John am participat la serviciile bisericii din Memphis, i-am cumpărat prietenului meu o Biblie. Era o Biblie care oferea o mulțime de sinonime pentru anumiți termeni. Iată felul în care acea versiune de Biblie extindea definiția mea:

„Evanghelizarea constă din predarea (proclamarea, predicarea, răspândirea) Evangheliei (mesajul de la Dumnezeu care ne conduce la mântuire) cu scopul (speranța, dorința, obiectivul) de a convinge (converti).”

Observați că această definiție nu implică un răspuns exterior imediat. Ieșirea în față, ridicarea unei mâini sau chiar repetarea unei rugăciuni pot să ne spună că s-a petrecut evanghelizarea, dar astfel de acțiuni nu sunt ilustrarea a ceea ce evanghelizarea este cu adevărat. Observați, de asemenea că, dacă oricare dintre cele patru componente lipsește, probabil că în realitate noi facem altceva, dar nu evanghelizare.

Dacă aș putea, mi-ar plăcea să merg înapoi în timp și să o învăț pe acea biserică din Memphis ce este cu adevărat evanghelizarea. I-aș avertiza pe acei credincioși că bisericile din întreaga lume sunt bolnave pentru că ele denumesc evanghelizare anumite lucruri care nu sunt evanghelizare. „Vă rog”, i-aș implora, „când predicați, nu îi mai învățați pe oameni despre cum să se comporte în decursul unei invitații. Învățați-i cu claritate ce este Evanghelia și ce se cere de la o persoană pentru a se întoarce la Hristos.”

Aș îndemna acea biserică să-și pună ca obiectiv să convingă, dar să convingă fără manipulare. I-aș încuraja să nu excludă din mesaj acele lucruri care sunt dificile în viața creștină, oricât de ispititor ar fi acest lucru; să nu mai confunde răspunsul omului cu lucrarea Duhului Sfânt; și să nu mintă în legătură cu rezultatele. „Vă rog”, aș mai spune, „luați aminte să nu îi denumiți creștini pe oameni fără a avea anumite dovezi că aceștia sunt cu adevărat ucenici convertiți ai lui Hristos.”

Evident, după standardele zilelor noastre, este ușor să batjocorești acele practici vechi ale bisericii. Dar, dacă suntem onești, trebuie să spunem că ne confruntăm cu aceeași ispită de a sacrifica principiile biblice de dragul rezultatelor și a „succesului”. Uitându-mă în jurul meu, n-aș putea spune că observ multe schimbări în afara formei în care se practică evanghelizarea nebiblică. Evanghelia rămâne adesea nepredicată, iar expresiile nebiblice diluează adevărul pătrunzător cu privire la păcat, moarte și Iad, sau îi duce la confuzie pe cei care caută adevărul în mod autentic.

Promisiunile sănătății și bogăției îi amăgesc pe cei mai vulnerabili: pe săraci, pe dezavantajați și pe bolnavi. Astfel, multe biserici oferă o „evanghelie” fără preț, confortabilă și dătătoare de beneficii, o evanghelie care nu se găsește nicăieri în Scriptură. În fapt, Evanghelia ajunge să fie înlocuită cu ceea ce Pavel denumea „o altă evanghelie”, care nu este deloc Evanghelia (Galateni 1:6-7). Încercând să răspundă dorințelor oamenilor, bisericile comunică faptul că atenția lor este îndreptată asupra creștinilor și nu asupra gloriei lui Dumnezeu arătată prin poporul Său care I se închină.

Cântecele mulțimii de credincioși au fost înlocuite de spectacole de lumini și laser, așa încât o slujbă de biserică a devenit mai degrabă o sursă de distracție decât de închinare. Isus se implica în viețile oamenilor, dar El nu i-a distrat niciodată. Aceasta este o diferență uriașă, una pierdută din vedere în biserica modernă. În mod asemănător, umblarea după convertiți prin mediile de socializare pare foarte asemănătoare acelei camere TV de la balcon, din zilele când eram mai tânăr: ambele pot să îi ispitească pe liderii de biserică să nu-i mai vadă pe oamenii care le stau înainte. Slujba presantă în vânzări a fost înlocuită de vânzarea subtilă a împlinirii de sine.

Aceste lucruri sunt rezultatul acelorași ispite lumești care subminează evanghelizarea biblică, și asta atât de mult încât cei care batjocoresc practicile vechi ar putea să ajungă chiar în situația să își ceară scuze față de acea biserică din trecut, din Memphis.

Dar există un răspuns pe care îl putem da acestor ispite. Situația nu este cu nimic diferită astăzi față de primul meu an de colegiu sau față de primele biserici din zilele lui Pavel. Soluția constă în a fixa bine în mințile și inimile noastre evanghelizarea bazată pe principiile biblice și centrată în Evanghelie. Aceasta constă din a învăța cum să propovăduim Evanghelia cu integritate și din a păstra înaintea ochilor noștri obiectivul de ansamblu al convertirii adevărate.

De aceea, haideți să dezvoltăm cu atenție cele patru elemente din definiția mea: „învățare”, „Evanghelie”, „obiectiv” și „convingere”.

ÎNVĂȚAREA/PROPOVĂDUIREA

În primul rând, fără cuvinte nu există evanghelizare. Mai presus de orice, Isus este Cuvântul, iar Cuvântul era cu Dumnezeu (Ioan 1:1).

Cel mai important mod de a folosi cuvintele în evanghelizare constă din învățare. Dacă ne gândim la acest lucru, vom vedea că este ceva rațional. Noi, oamenii, suntem incapabili să identificăm o cale de mântuire prin propria noastră putere. De aceea, mântuirea trebuie să ne fie revelată de către Dumnezeu, prin cuvintele Sale. Învățarea sau predicarea este în același timp modelul Bibliei. Biblia este o carte de învățături. Biblia ne învață din Geneza până la Apocalipsa. Mai apoi, Biblia ne spune să îi învățăm pe alții: pe copiii noștri, pe vecinii noștri și pe străinii din mijlocul nostru. Femeile mai în vârstă sunt îndemnate să le învețe pe cele mai tinere. Singura cerință pentru prezbiteri, dincolo de a fi niște ucenici sârguincioși ai lui Isus, este ca ei să fie capabili să îi învețe pe alții.

Probabil că noi ratăm semnificația și importanța învățării pentru că învățătura se găsește peste tot în Scriptură. Isus a văzut că mulțimile erau ca niște oi fără un păstor, așa că a hrănit mii de oameni cu câteva bucăți de pâine și cu câțiva pești (Marcu 6:34-44; Luca 9:10-17). Aceste minuni ne uimesc, și așa și trebuie. Dar ceea ce este interesant este că, în fiecare situație, primul act de compasiune din partea lui Isus a constat în a-i învăța pe acei oameni.

Mulți dintre noi, când ne gândim la evanghelizare, ne gândim în mod corect la predicare. În ceea ce mă privește, vreau ca fiecare predică pe care o rostesc să conțină Evanghelia. Cu siguranță că Pavel și-a împlinit datoria în ce privește predicarea evanghelistică. Și totuși, el își descrie adesea lucrarea ca pe o lucrare de învățare a celorlalți (1 Timotei 2:7; 2 Timotei 1:11). În analiza făcută practicii evanghelistice a lui Pavel, J.I. Packer spunea că metoda lui Pavel de evanghelizare a fost în mod covârșitor o metodă de învățare sau explicare¹.

Acestea este o veste bună pentru aceia dintre noi care nu ajungem să predicăm în fiecare duminică. Nu toți putem fi predicatori, dar toți putem să îi învățăm pe alții Evanghelia, atunci când avem oportunități. Eu mă întreb adesea dacă nu cumva mai mulți oameni ajung la credință în urma unui prânz alături de un credincios care pune întrebarea, „Ce crezi despre predica de astăzi?”, decât în decursul acelei predici. Lucruri deosebite se pot petrece atunci când noi îi învățăm Evanghelia pe alții.

Atunci când devenim capabili să îi învățăm Evanghelia pe oameni, observăm că acest lucru aduce beneficii în propriile vieți spirituale, când ne străduim să trăim la înălțimea chemării Evangheliei.

Unul dintre primele lucruri pe care ar trebui să-l facem la Cină este să verificăm dacă viețile noastre sunt trăite conform Evangheliei. Întreabă-te următoarele lucruri: Trăiesc eu o viață de credință în lucrarea lui Hristos? Dau eu mai departe harul Evangheliei celor din jurul meu? Le acord eu iertare într-un fel jertfitor celor care au greșit față de mine?

Dacă nu știi cum să îi înveți pe alții Evanghelia, se poate ca nici tu să nu o fi înțeles cu adevărat. Și dacă n-ai înțeles-o, se poate să nu fii un adevărat creștin. Cunosc mulți oameni care considerau că erau credincioși dar, atunci când au început să studieze Evanghelia cu scopul de a o propovădui altora, au conștientizat că ei nu se pocăiseră niciodată cu adevărat de păcatele lor și nu-și puseseră credința în Isus. Cel mai important este să-ți amintești că, înainte ca vreun om să poată deveni creștin, Evanghelia trebuie propovăduită.

Atunci când i-am condus pe oameni la Hristos, de-a lungul anilor, acest lucru s-a petrecut în mod obișnuit în contextul în care un necreștin a fost dornic să studieze Scriptura împreună cu mine. Au fost situații când un grup de studenți a studiat Evanghelia după Marcu alături de mine într-o tabără sau la o conferință. Alteori, totul a plecat de la câțiva oameni aflați într-o cafenea sau de la o întâlnire cu o singură persoană, la o masă de prânz. Indiferent unde sau cu cine, procesul este simplu: citim pasajul și vorbim despre ce vrea să ne transmită. De-a lungul timpului, în grupuri mai mici sau mai mari, oamenii vin la Isus pentru că li se propovăduiește Evanghelia. Un astfel de proces de învățare poate să nu fie la fel de entuziasmant ca o trezire masivă dar, dacă fiecare creștin ar fi făcut acest lucru cu prietenii lui necreștini, am fi avut parte de o trezire cu mult mai mare și autentică.

EVANGHELIA

Noi nu îi învățăm pe oameni matematică sau biologie, ci le propovăduim Evanghelia. Este important să îi învățăm bine Evanghelia pe oameni, pentru că există o mare confuzie cu privire la ea în întreaga lume.

Există două greșeli pe care le putem face în ce privește Evanghelia. Putem să o ilustrăm prea mică sau prea mare. Ambele greșeli pleacă de la o cauză foarte banală: înțelegerea greșită a implicațiilor Evangheliei. Aceste implicații decurg din credința noastră în mesajul Evangheliei.

O Evanghelie ciuntită

Noi putem minimiza Evanghelia prin a ne gândi că ea „doar ne face oameni mântuiți”, ca și cum ar fi o asigurare la incendiu, și astfel să ratăm să înțelegem că ea are implicații în toate sferele vieții. Întrucât Evanghelia reflectă inima lui Dumnezeu, devine logic și rațional ca temele Evangheliei să ne arate cum să trăim – teme precum dragostea, împăcarea, iertarea, credința, smerenia, pocăința și așa mai departe. Astfel, noi vedem că Evanghelia devine atât ușa către mântuire cât și model pentru viețuire.

Tim Keller a scris într-un fel deosebit despre trăirea centrată pe Evanghelie, despre felul cum Evanghelia nu constituie doar un ABC al vieții creștine – calea mântuirii – ci este acel „de la A la Z” al acesteia². Ea ne învață cum să trăim în această viață. În capitolul 4 vom vorbi mai mult despre viața centrată în Evanghelie.

O Evanghelie umflată

Atunci când spunem că Evanghelia este totul, ajungem să umflăm Evanghelia, făcând-o prea mare. Și noi facem acest lucru atunci când credem că suntem mântuiți prin credință și prin diferitele implicații ale ei. De exemplu, o mare parte a lumii creștine crede că noi suntem mântuiți prin credință și prin fapte bune. Alții, poate majoritatea, cred că la aceasta se referă credința și Legea.

De-a lungul istoriei au fost adăugate multe lucruri Evangheliei, dar întotdeauna avem de-a face cu aceeași greșeală. Oamenii adaugă lucruri care, în ele însele, pot fi bune, chiar religioase, precum trăirea unei vieți morale, îngrijirea săracilor sau considerarea rânduielilor botezului și Cinei ca fiind critice pentru mântuire. Toate acestea sunt elemente importante ale vieții creștine și privilegii pentru credincios. Dar, deși ele izvorăsc din Evanghelie, nu ne pot mântui. Adăugirile la Evanghelie, oricât de bune ar fi și oricât de bine intenționate, corup Evanghelia.

O bună definiție a Evangheliei

Așadar, când vorbim despre trăirea vieții de creștin, vorbim despre trăirea practică a temelor și implicațiilor Evangheliei. Dar când vorbim despre mântuire, ne concentrăm pe mesajul Evangheliei. Când ne mărturisim credința, ne concentrăm pe acel mesaj care conduce la mântuire. Este important să observăm că, atunci când Biblia folosește cuvântul evanghelie, atât în Vechiul Testament³ cât și în Noul, ea face acest lucru întotdeauna în relație cu mântuirea. Iată o bună definiție cu care să lucrăm:

„Evanghelia este mesajul bucuros de la Dumnezeu, care ne conduce la mântuire.”

Aceasta este o altă definiție care pare să nu ne impresioneze, pentru că noi trebuie să ne întrebăm: „Atunci care este mesajul mântuirii?”

Mesajul Evangheliei oferă răspunsuri la patru întrebări capitale: Cine este Dumnezeu? De ce suntem noi într-o stare atât de dezastruoasă? Ce a făcut Hristos? Și cum putem ajunge înapoi la Dumnezeu? Nu există în întreaga lume întrebări mai importante decât acestea, iar răspunsurile se pot însuma în următoarea schiță: Dumnezeu – Omul – Hristos – Răspunsul (vedeți și Anexa la această carte, unde am oferit diferite pasaje din Scriptură care susțin această schiță):

Dumnezeu este Creatorul nostru. El este iubitor, sfânt și drept. Într-o zi, El va pune în aplicare dreptatea Sa perfectă împotriva tuturor păcatelor.

Oamenii sunt făcuți după chipul lui Dumnezeu. Noi suntem făpturi frumoase și uimitoare, înzestrate cu demnitate, preț și valoare. Dar, prin răzvrătirea noastră voită și păcătoasă față de El, noi ne-am transformat din copiii Lui în vrăjmașii Lui. Totuși, toți oamenii au posibilitatea de a fi restaurați într-o relație de dragoste cu Dumnezeul cel viu.

Hristos este Fiul lui Dumnezeu, a Cărui viață fără păcat I-a dat abilitatea de a deveni jertfa perfectă. Prin moartea Lui pe cruce, El a răscumpărat oameni păcătoși. Moartea lui Hristos a plătit pentru păcatele tuturor celor care vin la El cu credință. Învierea lui Hristos dintre cei morți constituie dovada finală a adevărului acestor afirmații.

Răspunsul pe care Dumnezeu îl cere de la noi este să ne recunoaștem păcatele, să ne pocăim și să credem în Hristos. Așadar, noi ne întoarcem de la păcat, în special de la păcatul necredinței, și ne îndreptăm către Dumnezeu cu credință, fiind conștienți că Îl vom urma pentru tot restul vieților noastre.

O altă modalitate de a prezenta același lucru este schița creației, căderii, răscumpărării și sfârșitului. Există multe alte schițe bune ale Evangheliei. Nu contează schița specifică pe care o folosești, atâta vreme cât propovăduiești mesajul pe care oamenii trebuie să îl cunoască pentru a fi împăcați cu Dumnezeu.

Nădejdea în evanghelizare este că noi ne cufundăm viețile în adevărul Evangheliei și în trăirea Evangheliei, și astfel ne dedicăm studiului Evangheliei, așa încât aceasta nu poate să nu se răspândească din noi către ceilalți oameni.

OBIECTIVUL

Atunci când propovăduim Evanghelia, noi avem un obiectiv, dar când uităm de definiția evanghelizării, obiectivul poate fi ușor de ocolit. Totuși, obiectivul poate fi acel lucru care să ne angajeze cel mai des în evanghelizare, în special când suntem creștini maturi.

Obiectivul nostru izvorăște din faptul că înțelegem că toți oamenii cărora le vorbim se îndreptă către una dintre următoarele două destinații: viața veșnică sau pedeapsa veșnică. De aceea, noi nu prezentăm adevărurile Evangheliei într-un fel academic sau nepăsător, ci avem o direcție sau un obiectiv în propovăduirea Evangheliei.

De asemenea, obiectivul ne amintește că oamenii au nevoie de mai mult decât un transfer de date sau informații. Unii, care consideră evanghelizarea drept o banală învățare, fac o bună slujbă de explicare și oferire a răspunsurilor la întrebări, așa cum noi toți ar trebui să facem.

Toți creștinii ar trebui să se pregătească pentru a putea da explicații pentru nădejdea pe care o au în Hristos, lucruri care să îndepărteze obiecțiile și întrebările. Dar, atunci când prezentăm realitățile Evangheliei, faptul că ne amintim care este obiectul evanghelizării ne ajută să manifestăm compasiune, înțelegere și dragoste.

Faptul că avem un obiectiv ne ajută să ne păstrăm perspectiva cu privire la ceea ce facem. Ne îndreaptă constant către un obiectiv, către o finalitate. Obiectivul nostru ne ajută să ne amintim că în joc sunt puse lucruri importante: anume să-i vedem pe oameni trecând din întuneric la lumină, din robie la libertate. Atunci când țintim la ceva mai înalt, acest lucru ne ajută să știm care sunt luptele în care să ne implicăm și care sunt acelea pe care să le evităm.

Mă aflam într-o emisiune radio când a sunat o femeie întrebând: „Ar trebui să particip la creștinarea catolică a bebelușului surorii mele?” Apoi acea femeie a început să își descarce un fel de mânie, chiar ură, legată de faptul că sora ei se gândea că actul botezului i-ar fi putut „mântui” bebelușul.

Atunci am întrerupt-o, spunându-i: „Cred că ar trebui să participi la acea ceremonie, dar nu pentru a-ți arăta susținerea cu privire la o înțelegere nebiblică a convertirii. Cred că ar trebui să mergi acolo pentru că țintești un lucru mult mai înalt decât simpla corectare a înțelegerii teologice greșite a surorii tale cu privire la creștinare. Ar trebui să mergi acolo și să o susții cu toată dragostea, pentru că tânjești să ai o voce care să vorbească în viața surorii tale cu privire la singura cale prin care ea poate fi mântuită… Și mai târziu în viața nepotului tău, că veni vorba.”

Eu doream ca această femeie să aibă un țel mai înalt și mai bun, așa încât să nu rateze ținta evanghelizării.

CONVINGEREA

În evanghelizare, nu orice obiectiv va funcționa. Există o țintă foarte precisă pe care o avem în vedere: să-i convingem pe oameni să se convertească, să devină ucenici ai lui Isus.

Pavel spune că noi îi convingem pe alții să Îl urmeze pe Isus (2 Corinteni 5:11). Eu consider că acest termen, a convinge, este util, pentru că ne păzește de eroare: noi convingem, dar nu manipulăm; convingem, dar nu suntem cei care produc pocăința sau convertirea. Evident, noi tânjim să vedem oameni convertiți, pentru că înțelegem că aceasta este necesară pentru ca ei să devină creștini. Dar adevărata convertire este lucrarea Duhului Sfânt.

Convertirea este, în esență, elementul credinței creștine ce este înțeles greșit foarte des. Chiar și atunci când Isus l-a prezentat unui lider religios din vremea sa, acestuia i s-a părut un lucru confuz (Ioan 3). De aceea, convertirea este un lucru confuz și pentru creștinii și necreștinii de astăzi. Din acest motiv, este bine să alocăm ceva timp explicării sensului convertirii.

În contextul musulman unde trăiesc, mulți oameni care vin din alte religii sunt dezorientați când ne aud predicând că nimeni nu se naște creștin, ci că toți creștinii sunt convertiți. Chiar și cei care vin din contexte creștine sunt confuzi cu privire la convertire, pentru că mulți vin din tradiții care subliniază faptul că o persoană este creștină din motive exterioare ei. Dar Biblia ne învață clar că convertirea nu ține de religia părinților tăi, de biserica unde mergi sau de ce scrie pe pașaportul tău. Ea nu se bazează pe realizările tale academice, nici măcar dacă ai absolvit o instituție religioasă. Convertirea provine din credința adevărată și conștientă în Isus. Dar întocmai cum noi nu putem produce convertirea, nu putem produce nici credința autentică. Și aceasta se găsește în teritoriul Duhului Sfânt.

La un prânz, prietenul meu Jeff îi vorbea despre creștinism colegului său broker. Pe măsură ce au avansat în conversație, colegul lui Jeff i-a spus cu un ton de aparent interes: „Da, Jeff, mi-aș dori să am credința ta.”

Jeff a răspuns astfel: „Păi, credința este un dar. N-are nimic de-a face cu mine. Dumnezeu este Acela care o dă, așa că o să mă rog pentru darul credinței pentru tine”. Nu acesta era răspunsul pe care acel om îl aștepta, dar a fost răspunsul corect. Convertirea este necesară, dar ea este o funcție a credinței autentice, care este dată de Duhul Sfânt. Dar probabil că cel mai important lucru de înțeles în legătură cu convertirea este să vedem cum arată ea după ce se are loc.

INCENDIU ÎN SINAGOGĂ: CUM ARATĂ OAMENII CU ADEVĂRAT CONVERTIȚI

Convertirea nu constă dintr-o simplă emoție pozitivă. Ea nu este doar o schimbare de optică. Nu înseamnă doar să dai o pagină nouă în viața ta. Aceste lucruri pot avea loc, dar pentru motive diferite de cele care duc la convertire. Adevărata convertire este unică. Ea este urmarea credinței și a pocăinței, iar roada ei este o viață schimbată.

De curând, am mers să ascult cuvântarea lui James McPherson, istoricul câștigător de premiu Pulitzer, care a vorbit despre bătăliile navale din decursul Războiului Civil. Acea cuvântare, sponsorizată de către societatea locală de istorie, a fost ținută într-o sinagogă impresionantă. Audiența era înghesuită acolo pentru a-l asculta. Exista un soi de electricitate în aer pe când așteptam să-l auzim pe bine-cunoscutul profesor de la Princeton.

Atunci când Dr. McPherson s-a urcat pe scenă, părea că a preluat comanda. Vocea sa răsunătoare, accentul aspru și conținutul uimitor al discursului au captivat audiența. Dar, undeva pe la mijlocul cuvântării sale, a sunat alarma de incendiu. Era o alarmă serioasă. Nu era un soi de „bla-bla-bla” care să fi ieșit dintr-o trompetă, căci luminile care semnalizau evacuarea se aprindeau deja intermitent, la intervale scurte de timp. Dr. McPherson a înghețat. Privirea sa mi-a produs în minte imaginea unei cucuvele trezită brusc din somn. Și-a rotit capul dintr-o parte în alta, neștiind ce să facă. Întrucât nimeni din audiență nu părea să fie membru al sinagogii, nimeni n-a putut prelua conducerea operațiunilor de evacuare. Noi toți ne-am uitat în jurul nostru, zâmbind sec unul la celălalt și întrebându-ne ce să facem. Alarma a continuat să sune pentru un timp anume, care a părut tuturor ca o veșnicie. Oamenii au început să vorbească în grupuri unul cu celălalt, așteptând ca alarma să fie oprită.

„Poate că a izbucnit cu adevărat un incendiu”, mă gândeam eu. Dar am respins imediat această idee, căci alarmele false au devenit obișnuite în zilele noastre. Îmi și închipuiam cum senzorul de alarmă avea nevoie doar să fie repornit. Dincolo de aceasta, nimeni altcineva nu părea să se gândească că ar fi fost cu adevărat o problemă, cu excepția unui bărbat care s-a ridicat și a ieșit din clădire urmând semnele de pe traseul de evacuare. Sunt sigur că nu au fost mulți care să-l fi observat. În curând, alarma s-a oprit și McPherson a ținut restul discursului său.

Dacă aceasta a fi o pildă despre adevărata convertire, atunci în acea încăpere nu exista decât un singur convertit, un singur credincios. Restul am rămas blocați în exercițiile noastre de justificare. Unii se poate să se fi gândit că izbucnise un incendiu, dar nu credeau acest lucru suficient de ferm pentru a ieși din clădire. Până când noi nu ne pocăim, nu ne punem credința autentică în Hristos și nu umblăm alături de El, demonstrăm că n-am fost convertiți într-un sens biblic.

Iată că am analizat cele patru părți din definiția pe care am dat-o evanghelizării.

CE SE ÎNTÂMPLĂ DACĂ ÎNȚELEGEM GREȘIT EVANGHELIZAREA?

Evanghelizarea constă din învățarea sau propovăduirea Evangheliei (mesajul de la Dumnezeu care ne conduce la mântuire), cu scopul de a convinge. Dacă o biserică nu înțelege evanghelizarea biblică, acea biserică va fi subminată de-a lungul timpului. Dacă nu practicăm evanghelizarea sănătoasă, se declanșează un șir de acțiuni domino:

Atenția predicării și a învățăturii se îndreaptă către trăirea unei vieți morale, nu a unei vieți centrată pe Evanghelie.

Necreștinii ajung să gândească că este în regulă să rămână în starea lor pierdută.

Creștinii cred că cei neconvertiți sunt de fapt credincioși, pentru că au făcut o dedicare exterioară superficială.

Biserica îi botează pe cei care nu sunt credincioși adevărați.

Biserica permite necreștinilor să devină membri ai ei.

În final, necreștinii deveni lideri în biserică, și

Biserica devine o subcultură a nominalismului.

Evanghelizarea nebiblică este o metodă de sinucidere asistată a bisericii, așa încât este extrem de important să înțelegem evanghelizarea corect.

Evangheliștii sunt asemenea consilierilor instruiți, chemați să le vorbească oamenilor care avertizează cu sinuciderea. Scopul lor este să îi convingă pe cei ce sunt pe punctul de a încerca acest lucru, așa încât să treacă peste acel moment greu, supraviețuind. Consilierii nu folosesc forța și nu mint. Pentru a-i convinge pe oameni, ei se folosesc de adevăr, de nădejde și de rațiune. Ei stau calmi și judecă la rece. În plus, sunt oameni blânzi, pentru că știu că în joc este o viață de om.

Asemenea lor, noi ne folosim de nădejdea Evangheliei pentru a raționa cu oamenii. Noi rămânem calmi și suntem blânzi pentru că ne amintim ce anume este pus în joc. Obiectivul nostru este să-i convingem pe oameni să treacă în cealaltă tabără. Iar atunci când cineva este convins și trece în brațele sigure ale Mântuitorului, avem parte de o mare eliberare.

Capitolul 2

O CULTURĂ A EVANGHELIZĂRII

Apostolul Pavel scria în Epistola sa către Filipeni:

„Este drept să gândesc astfel despre voi toți, fiindcă vă port în inima mea, întrucât, atât în lanțurile mele cât și în apărarea și întărirea Evangheliei, voi sunteți toți părtași aceluiași har. Căci martor îmi este Dumnezeu că vă iubesc pe toți cu o dragoste nespusă în Isus Hristos.” (Filipeni 1:7-8).

Eu mă identific într-un mod hotărât cu dragostea lui Pavel față de prietenii lui din Filipi, și fac asta pentru că, atâta cât îmi pot aminti, am trăit înconjurat de prieteni.

Când eram copil, îmi aduceam prietenii acasă. Cele mai timpurii memorii pe care le am sunt legate de curtea casei plină de prieteni, spre încântarea mamei mele.

În timpul universității, rareori am putut studia singur – de fapt, e mai bine să spun că rareori am studiat, dar atunci când am făcut acest lucru, eram înconjurat de o mulțime de frați și surori.

M-am căsătorit apoi cu cea mai bună prietenă.

La slujbă, cel mai mult îmi place acea muncă ce mă așează alături de oamenii pe care îi admir și pe care îi denumesc prietenii mei.

Alteori am luat cu mine prieteni care să trăiască pe diferitele continente de pe fața pământului, și mi-am făcut prieteni din oamenii care trăiau în acele locuri.

Evident, există și lupte. De exemplu, eu mă lupt – fără succes – să-mi dau seama cum aș putea să scriu o carte alături de prieteni. În ciuda activității individuale ocazionale, dorința vieții mele, începând de la curtea casei, de când eram copil, și până la capătul lumii, este să fiu alături de prieteni. Dintotdeauna am avut această dorință, pentru că așa sunt eu.

Așadar, de ce se gândește un extrovertit ca mine la evanghelizare doar în termeni individuali? Poate că acest lucru se datorează faptului că aproape toată învățătura pe care am auzit-o despre evanghelizare s-a concentrat pe evanghelizarea personală. Până și învățătura pe care am dat-o de-a lungul anilor s-a concentrat în primul rând pe evanghelizarea personală. Acest lucru mi se pare ciudat, în special pentru că evanghelizarea sună ca o sperietoare, iar mie, cel puțin, nu-mi plac lucrurile înfricoșătoare. Și pariez că nici ție nu îți plac.

Atunci când vine vorba de mărturisirea credinței, evident că există acele persoane rare, lipsite de inhibiții. Dar dacă îi vei întreba pe majoritatea oamenilor normali ce anume îi împiedică în eforturile lor evanghelistice, mai toți îți vor spune că e vorba de frică: frica de respingere, frica de a nu arăta ciudat sau de a nu fi etichetat cu niște stereotipuri privitoare la evangheliști. Cu scuzele de rigoare adresate lui G.K. Chesterton, nu cred că situația asta ar reflecta faptul că evanghelizarea ar fi fost supusă încercării și descoperită insuficientă, ci că evanghelizarea a fost evaluată ca dificilă și abandonată înainte de a fi încercată.

De aceea, de ce să faci voluntar ceva înfricoșător și dificil? Credincioșilor, uniți-vă! Faceți evanghelizare alături de prietenii credincioși, care să vă încurajeze să mergeți înainte.

Eu apreciez mult evanghelizarea personală, și cred că trebuie să ne pregătim pentru aceasta. Totuși, întrucât eu cred că biserica este motorul evanghelizării, avem nevoie să dezvoltăm în bisericile noastre locale o cultură a evanghelizării. Este nevoie ca întregile noastre biserici să vorbească despre Isus.

Gândiți-vă la beneficiile evanghelizării comune:

Rămânem într-o relație de dare de socoteală reciprocă.

Ne întărim reciproc dedicarea și hotărârea.

Ne sprijinim și învățăm unul de la altul.

Ne bucurăm împreună de succese și plângem alături atunci când eșuăm.

Creștem în legăturile noastre prin experiențele împărtășite în comun în situații intense.

Pur și simplu este rațional să ne împărtășim credința împreună cu ceilalți credincioși.

De fapt, nici nu îți poate lua un mare efort să îi convingi pe majoritatea creștinilor că evanghelizarea alături de comunitatea credinței este calea înainte. Și nici nu este dificil să găsești oameni care să se alăture pentru împlinirea unei sarcini evanghelistice.

Totuși, în mod uzual, când ne gândim la evanghelizarea în comunitate, noi ne gândim la programe evanghelistice, ceea ce este ceva diferit de cultura evanghelizării. Prin „program” mă refer la evenimentul acela ocazional deosebit, în care este invitat un vorbitor foarte cunoscut sau în cadrul căruia este tratat un subiect incitant. La un anumit moment în decursul acelui eveniment, se face o prezentare a Evangheliei. Sau poate că programul este conceput ca o momeală pentru cei necredincioși, cum ar fi un proiect de slujire socială sau un program de sport, cu speranța că acesta ar putea să deschidă o ușă către conversații spirituale.

Dumnezeu poate folosi programele. Cunosc oameni care au venit la credință în decursul evenimentelor evanghelistice. Că veni vorba, eu promovez adesea și vorbesc la evenimente evanghelistice. Cu toate acestea, nu cred că programele sunt cea mai eficientă, și nici principala modalitate prin care ar trebui să facem evanghelizare.

UN PROGRAM DE PAȘTI

O biserică din orașul meu natal s-a hotărât cândva să sponsorizeze un program de Paști. Ideea era să ia povestea uimitoare a Paștelui și să o pună în scenă într-o piesă de teatru, așa încât să-i cheme pe oameni la Hristos. Piesele de teatru pe tema Patimilor nu sunt deloc noi, dar prezbiterii acestei biserici doreau ca Evanghelia să fie prezentată clar în acea piesă. La final, oamenilor avea să li se ofere oportunitatea de a răspunde față de Vestea Bună.

Realizarea acestui obiectiv necesita o minte isteață care să poată scrie scenariul așa încât să depășească limitările scenei. Evident, și interpretarea trebuia să fie atractivă. Astfel, au fost puse în scenă cântece și replici, iar actorii au exersat foarte mult. Membrii bisericii au fost chemați să confecționeze decorurile laborioase, iar aceștia au lucrat neobosit ca să respecte programul de producție riguros și aglomerat. Grădinile zoologice și fermele au fost golite de animale și de dresori. Cămilele, oile și vacile au fost aduse pe scenă, spre încântarea audienței. La un semnal, porumbeii aveau să zboare în toate direcțiile.

Acea piesă a fost prezentată anual și, pe măsura trecerii anilor, popularitatea ei a depășit toate așteptările. Pe măsură ce a devenit o piesă tot mai populară, au fost angajați producători profesioniști de la Hollywood. Până și rolul lui „Isus” a fost jucat de către un actor de la Hollywood, un necreștin. În ciuda faptul că biserica avea una dintre cele mai mari clădiri din zonă, cererea de locuri a depășit cu mult posibilitățile lor. Câteva zeci de bilete gratuite au fost distribuite pentru controlul maselor; trebuiau parcurse săptămâni de reprezentații și repetiții, la care se adăugau reprezentații suplimentare. Oamenii pur și simplu se năpusteau din orașele din împrejurimi și chiar de la distanțe mai mari. Programul părea că deja își are propria identitate.

Când toate elementele și piesele lui au fost puse alături, ce reprezentație deosebită a ieșit! Nimeni nu putea să doarmă în timpul acestei relatări a Evangheliei! Piesa a fost jucată superb, iar cântările erau profesioniste. Animalele i-au încântat în mod deosebit pe copii. Punctul de atracție, cel puțin pentru copiii mei, a fost când pe scenă și-a făcut apariția un cal alb, pe care călărea un centurion care-și rotea sabia. (Niciodată nu mi-am dat seama unde au găsit scenariștii așa ceva în Evanghelii.) După crucificare, reprezentată într-un fel mai „teatral” decât s-a petrecut în realitate, „Isus” a fost înviat prin intermediul unor cabluri interesante legate de el. Totul era cu adevărat uimitor!

Exista o singură problemă: atunci când biserica s-a uitat la ce se petrecuse de-a lungul anilor, în ciuda popularității programului, realitatea era că aproape nimeni nu se întorsese la Isus. Cu toate cheltuielile masive, cu tot timpul petrecut în construirea scenei și a cadrelor, cu toți oamenii angajați și după respectarea regulilor stricte pentru întâlniri publice, cu toate riscurile asumate când oamenii erau agățați de cabluri, cu miile și miile de oameni care au participat, cu tot circul acela de animale și munca de curățenie de după reprezentații, oamenii nu veneau la Isus – cel puțin nu în număr mai mare decât te-ai aștepta în decursul predicării obișnuite a Cuvântului. Așadar, cu multă înțelepciune, prezbiterii bisericii au renunțat la acea piesă de teatru.

Pun pariu că a fost o decizie grea. Oamenilor le plac programele – și trebuia doar să ne uităm la cât de mulți participau la acea reprezentație. Dar, în final, biserica a decis că, dacă membrii și-ar petrece jumătate din timpul pe care îl investiseră în producerea acelui spectacol, și l-ar folosi în conversații evanghelistice cu vecinii lor, cu colegii de la muncă sau cu colegii studenți, ar putea vedea un răspuns mai bun la Evanghelie și ar ajunge la mai mulți oameni. Dacă te gândești bine, nu există vreo modalitate în care ai putea să umpli clădirea bisericii tale cu toții necredincioșii pe care membrii bisericii tale îi întâlnesc săptămânal, indiferent cât de mare ar fi clădirea.

Realitatea este că majoritatea oamenilor vin la credință prin influența membrilor de familie, a grupurilor mici de studiu biblic sau a conversațiilor cu un prieten după o slujbă de biserică: creștinii vorbesc în mod intenționat despre Evanghelie.

Când analizezi programele la rece și cu seriozitate, pur și simplu ceva nu merge. În primul rând, există un efect economic invers: cu cât sunt cheltuiți mai mulți bani pe programe, cu atât mai puțină roadă se vede în evanghelizare. De exemplu, când cei în vârstă de până la 21 de ani (vârstă la care majoritatea oamenilor vin la credință) sunt întrebați cum au fost născuți din nou, doar 1% spun că acest lucru s-a petrecut prin intermediul televiziunii sau a altor mijloace media, în timp ce un surprinzător procentaj de 43% afirmă că au venit la credință printr-un prieten sau un membru de familie⁴. Gândește-te la comparația de costuri dintre o ceașcă de cafea și o emisiune TV. Sau la efect: mamele conduc mai mulți oameni la Isus decât o fac programele evanghelistice.

Pare ciudat, dar programele evanghelistice fac alte lucruri mai bine decât să facă evanghelizare: ele produc relații între creștinii care participă la ele, îi încurajează pe credincioși să vorbească despre Hristos, și pot să le permită bisericilor să pătrundă în noi arii de lucrare.

Totuși, noi părem să manifestăm o foame nestăvilită după programe pentru ca, în felul acesta, să credem că ne-am achitat de responsabilitatea evanghelizării. De ce? Programele sunt asemenea zahărului. Este gustos, dar creează dependență. Totuși, el elimină dorința după hrana mai sănătoasă. Chiar dacă zahărul furnizează un pachet rapid de energie, te face în timp să fii somnolent, iar o dietă constant bogată în zahăr te va ucide.

Tot așa, o dietă strictă formată din programe evanghelistice va produce o evanghelizare subnutrită. Așa cum consumul de zahăr te face să te simți ca și cum ai fi mâncat, când de fapt n-ai mâncat, programele pot să ne facă adesea să ne simțim ca și cum am fi făcut evanghelizare, când realitatea este alta. Așadar, ar trebui să avem o atitudine sănătoasă în relație cu programele. Ar trebui să le folosim strategic, dar cu moderație, amintindu-ne faptul că Dumnezeu nu ne-a trimis un eveniment, ci L-a trimis pe Fiul Său.

Ce ar trebui să facem? Vrem să facem evanghelizare în comunitate. Tânjim să avem alături de noi prieteni când ne mărturisim credința. Dar, în același timp, vedem limitările, chiar pericolele programelor. Există oare vreo alternativă?

Aș vrea să subliniez și să susțin ceva complet diferit, ceva care este atât comun cât și personal: o cultură a evanghelizării.

CE ESTE O CULTURĂ A EVANGHELIZĂRII?

O bună parte a vieții mele am trăit în mai multe culturi și, dacă este un lucru pe care să-l fi învățat din asta, este că e aproape imposibil să înțelegi o cultură, oricare cultură, doar prin simpla citire a unei cărți. Tot așa stau lucrurile și cu privire la definițiile și învățăturile legate de „cultura evanghelizării”. Orice explicație dată acestei expresii ajunge să fie insuficientă în lipsa experiențelor din viața reală care să-i confere sens.

Cultura are în mod cert de-a face cu idei, o limbă și un mod de a trăi care sunt împărtășite de un grup de oameni. Există multe manifestări ale culturii: ea poate fi diversă, precum cultura chineză, sau limitată, precum cultura unei familii. Cultura este adesea invizibilă, în special pentru cei care trăiesc în ea. În mod asemănător, o „cultură a evanghelizării” în biserică este caracterizată prin idei biblice comune, un limbaj biblic și acțiuni biblice împărtășite de acel grup sau de acea biserică. Tot așa, această cultură este adesea invizibilă celor care trăiesc în cadrul ei.

Dar, atunci când vorbesc cu liderii de biserici din întreaga lume și le spun că tânjesc după o „cultură a evanghelizării”, nu trebuie să definesc această expresie. Acești oameni mă înțeleg în mod intuitiv. Și ei tânjesc după așa ceva. Și ei tânjesc să-și vadă bisericile fiind comunități care trăiesc dragostea creștină și sunt dedicate răspândirii Evangheliei ca parte a stilului continuu de viață, nu doar prin intermediul unui eveniment evanghelistic ocazional. Deși este aproape imposibil să înveți pe cineva care ar fi toate acțiunile necesare pentru cultura sănătoasă a evanghelizării, cred că putem descrie măcar lucrurile esențiale pe care tânjim să le vedem într-o astfel de cultură. Așadar, haideți să petrecem restul acestui capitol îndreptându-ne privirile către aceste dorințe. Iată principalele 10 dorințe ale mele, care descriu o cultură a evanghelizării:

1. O cultură motivată de dragoste pentru Hristos și Evanghelia Lui

„Căci dragostea lui Hristos ne strânge; fiindcă socotim că, dacă Unul singur a murit pentru toți, toți deci au murit. Și El a murit pentru toți, pentru ca cei ce trăiesc, să nu mai trăiască pentru ei înșiși, ci pentru Cel ce a murit și a înviat pentru ei” (2 Corinteni 5:14-15).

Evanghelizarea este percepută adesea asemenea efortului de a împinge o minge la deal. Totuși, când mă aflu alături de oameni a căror motivație pentru evanghelizare izvorăște din dragostea pentru Isus, percepția evanghelizării se schimbă. Este ceva frumos să fii mânat de dragoste când mărturisești Evanghelia, dar când acest lucru se petrece în comunitatea credincioșilor, bucuria este din cale-afară de mare. Nevoia de a-i împinge pe oameni de la spate ca să-și mărturisească credința se evaporă. Devine un lucru pe care tânjim să îl facem în mod natural. Devine un mod de a gândi și trăi.

Recent m-am aflat alături de câțiva prieteni care erau încurajați cu privire la câțiva noi credincioși și cu privire la felul în care ei creșteau spiritual. Brian s-a îndreptat către Shanyl și i-a spus: „Shanyl, vreau să-ți spun ceva. Danny era atât de împietrit față de Evanghelie încât majoritatea oamenilor ar fi renunțat să-l mai evanghelizeze, dar tu l-ai căutat cu o dragoste uimitoare atât pentru el cât și pentru Isus. Nu te-ai oprit, iar Dumnezeu s-a folosit de tine. Este uimitor să vedem acum felul în care Evanghelia a schimbat viața lui Danny.”

Pe când îl ascultam pe Brian încurajându-l pe Shanyl, am fost la rândul meu încurajat să-mi amintesc de dragostea pe care o am pentru Isus și Evanghelia Lui, și mi-am amintit cât de mult doresc să le împărtășesc altor oameni Evanghelia.

Lumea, firea omenească și diavolul ni se opun întotdeauna în evanghelizare. Dar, într-o cultură a evanghelizării, înrădăcinată în inimile noastre prin dragostea pentru Isus și pentru Evanghelia Lui, eforturile noastre se vor resimți ca și cum muntele s-ar clătina un pic, în vreme ce noi mergem către țintă.

2. O cultură plină de încredere în puterea Evangheliei

„Căci mie nu mi-e rușine de Evanghelia lui Hristos; fiindcă ea este puterea lui Dumnezeu pentru mântuire” (Romani 1:16).

„Mă întreb când și-au pierdut încrederea în Evanghelie”, murmura prietenul meu englez. Aceasta nu era modul de exprimare pe care obișnuiam să îl aud de la el. De aceea, l-am întrebat: „Ce vrei să spui cu asta?”

Vorbea despre o organizație para-bisericească ce funcționase cândva ca un centru vibrant al mărturisirii Evangheliei, dar care, în ultimii ani, căzuse într-un fel de lâncezeală. Și este trist că istoria e plină de astfel de situații.

Prietenul meu a îndreptat degetul său mare către pumnul mâinii, apoi a spus: „Ce voiam să întreb era asta – care a fost momentul când ei au început să își pună încrederea în tot felul de metode și scheme lumești în loc să creadă în mesajul simplu al Evangheliei?”

Eu tânjesc după o cultură a evanghelizării care nu schimbă niciodată încrederea în Evanghelie pe încrederea în tehnici, personalități, trucuri sau divertisment. Cei care se împotrivesc Evangheliei le spun întotdeauna creștinilor că lumea modernă a făcut-o irelevantă. Ei doresc să lovească în încrederea creștinilor în puterea Evangheliei. Au făcut acest lucru de-a lungul veacurilor, într-o lume care nu arăta deloc asemenea acestei lumi moderne, dar fac același lucru și astăzi, și vor continua asta până când Isus se va întoarce. Lumea îi ispitește pe creștinii slabi să se rușineze de Evanghelie, dar eu tânjesc după o cultură a evanghelizării în cadrul căreia noi ne zidim unul pe celălalt și ne amintim reciproc de faptul că trebuie să lăsăm deoparte practicile și tehnicile lumești de evanghelizare, punându-ne încrederea deplină în puterea mesajului clar al Evangheliei.

3. O cultură care înțelege pericolul distracției

„Copiii poporului tău vorbesc de tine pe lângă ziduri și pe la ușile caselor, și zic unul altuia, fiecare fratelui său: ,Veniți dar, și ascultați care este cuvântul ieșit de la Domnul!’ Și vin cu grămada la tine, stau înaintea ta ca popor al meu, ascultă cuvintele tale, dar nu le împlinesc, căci cu gura vorbesc dulce de tot, dar cu inima umblă tot după poftele lor. Iată că tu ești pentru ei ca un cântăreț plăcut, cu un glas frumos și iscusit la cântare pe coarde. Ei îți ascultă cuvintele, dar nu le împlinesc deloc” (Ezechiel 33:30-32).

Oamenii vorbeau despre profetul israelit din vechime pe rețeaua de socializare a zilelor lor, pe lângă ziduri și pe la uși, și strigau unul la celălalt: „Haideți să mergem să vedem noul spectacol din oraș: predicarea lui Ezechiel!” Acești oameni mergeau să-l audă ca și cum acesta ar fi fost un cântăreț sau un mare muzician. Nu îl vedeau pe Ezechiel drept un profet care vorbea despre mântuirea lor, ci vedeau mai degrabă un motiv de distracție în el. Cu tot entuziasmul lor legat de acest profet, ceea ce se găsea în mințile lor erau sexul și banii, nu ascultarea față de Dumnezeu.

Nu sună aceasta asemenea problemelor din lumea modernă? Dacă vrem să-i atragem pe oamenii din zilele noastre să vină la slujbele bisericii, tot ceea ce trebuie să facem este să punem un subiect atrăgător și incitant pe Twitter, să-i alăturăm o muzică ispititoare sau să găsim un vorbitor carismatic, care să știe cum să atingă corzile inimilor oamenilor și, dacă acesta se pricepe să fie și amuzant, îi dăm și un bonus. Nici nu e greu să faci asta. Dar, atenție: Dumnezeu l-a avertizat pe Ezechiel și ne avertizează și pe noi astăzi – ați putea atrage o mulțime de oameni prin astfel de metode, dar nu veți ajunge la inimile lor. Și asta pentru că doar lucrarea Duhului Sfânt ajunge la inima omului.

Într-o cultură a evanghelizării biblice, noi nu confundăm distracția cu lucrarea sau lucrarea cu distracția. Noi propovăduim adevărurile minunate ale lui Dumnezeu. Ne spunem unul altuia despre mântuirea Lui cea mare, despre gloria Lui printre popoare și despre lucrările Sale minunate (Psalmii 96:2-3). Tânjesc după o biserică ce înțelege pericolele distracției și o evaluează așa cum este: un leu care pândește la ușa evanghelicilor, gata să ne devoreze. Avem nevoie de o cultură a evanghelizării care nu sacrifică niciodată nimic pe altarul distracției, ci slujește având în vedere răsplata bogată care se găsește în Evanghelia lui Hristos.

4. O cultură care îi vede clar pe oameni

„Așa că, de acum încolo, nu mai cunoaștem pe nimeni în felul lumii” (2 Corinteni 5:16a).

Cât de ușor este să adoptăm cultura lumii și să-i privim pe oameni pe baza concepțiilor superficiale, rasiste, sexiste, ori de orice alt fel. Avem tendința de a uita că cei din jurul nostru sunt oameni în carne și oase, cu răni reale, cu vise, lupte, păcate și plăceri proprii.

Dar Pavel vorbește despre felul în care viziunea noastră privitoare la oameni se schimbă atunci când Îl cunoaștem pe Hristos. Noi nu-i mai vedem prin lentilele acestei lumi, așa cum făceam odinioară, ci prin ochii lui Dumnezeu.

Când ne-am mutat în Lexington, Kentucky, am dorit cu adevărat să ajungem cu Evanghelia la oamenii din jurul nostru. Totuși, prima noastră întâlnire cu lucrurile spirituale, în cazul vecinului nostru Tom, care locuia la doar trei case mai jos, n-a fost foarte promițătoare pentru mine. Într-o zi, Tom m-a văzut lucrând în curte și a trecut pe la mine. Ținea o sticlă de alcool în mână și o țigară în alta. Am vorbit despre una-alta, în principal despre cât de bine arăta grădina mea, când a apărut dintr-o dată băiatul meu. „Fumatul este periculos, trebuie să vă lăsați de el”, spuse băiatul cu o privire hotărâtă și cu mâinile în șolduri. „Rugați-vă la Isus, El vă va ajuta să vă opriți.”

Am stat acolo mut, cu un zâmbet înghețat pe față. „O, minunat!”, mă gândeam eu. „De unde i-o fi venit inspirația asta? Probabil că vecinul deja se gândește că suntem niște fanatici religioși care o ținem înainte cu morala și care, când ne adunăm în jurul mesei, le vorbim copiilor noștri despre cât de răi sunt vecinii noștri”. În apărarea lui David era mătușa lui, Linda, proaspăt credincioasă, care deja se oprise din fumat, iar David se rugase pentru ea. Cu toate acestea, eu am rămas acolo înlemnit.

Dar Tom și-a aruncat țigara, s-a coborât la nivelul băiatului meu și a zâmbit, mângâindu-l pe umăr: „Știi ceva, David? Probabil că ai dreptate, cred că așa este.”

Ce răspuns blând și minunat din partea lui Tom! Acest lucru m-a pus pe gânduri cu privire la persoana lui. Am fost nevoit să mă pocăiesc de faptul că mă gândeam la el ca la un om ticălos de pe stradă și m-a forțat să îl privesc așa cum era el. Introducerea făcută de David se poate să fi fost aspră, dar a fost mai bună decât lipsa mea de acțiune, iar acest lucru a condus în fapt la o relație cu Tom, pe care nu știu dacă aș fi avut-o dacă n-aș fi început să-l văd pe Tom drept o persoană reală.

Când Pavel ne spune că ar trebui să îi vedem pe oameni din perspectiva lui Isus, el vrea ca noi să îi privim din perspectiva Evangheliei. Astfel, îi vedem pe oameni drept ființele acelea frumoase și prețioase, create după chipul lui Dumnezeu. Fiecare dintre noi purtăm acest semn al creației lui Dumnezeu. Iată de ce creștinii cred că toți oamenii au parte de demnitate și valoare. În același timp, noi recunoaștem că fiecare persoană este decăzută, păcătoasă și separată de Dumnezeu. Toți oamenii au distorsionat chipul lui Dumnezeu, aducându-l în forme oribile. Iată de ce creștinii nu se îndrăgostesc de oameni.

Totuși, într-o cultură a evanghelizării, noi ne gândim în primul rând la ceea ce pot deveni oamenii: făpturi noi în Hristos, restaurați și înnoiți prin puterea transformatoare a lui Dumnezeu (2 Corinteni 5:17). Eu tânjesc să fiu alături de creștinii care își amintesc că oamenii sunt purtători ai chipului lui Dumnezeu. Tânjesc să fiu alături de creștinii care își amintesc de separarea oamenilor de Dumnezeu. Dar, mai presus de orice, tânjesc după o cultură care își amintește ce pot deveni oamenii prin Evanghelie.

5. O cultură care ne angajează ca și cum am fi una

„Mulțumesc Dumnezeului meu pentru toată aducerea aminte, pe care o păstrez despre voi. În toate rugăciunile mele mă rog pentru voi toți, cu bucurie pentru partea, pe care o luați la Evanghelie, din cea dintâi zi până acum” (Filipeni 1:3-5).

Pavel le scria membrilor bisericii din Filipi, spunându-le despre atitudinea sa mulțumitoare față de ei, pentru că luau parte alături de el la lucrarea Evangheliei. Aceasta este o ilustrație a unei culturi a Evangheliei. Ei toți lucrau împreună pentru Evanghelie. Toți participau în această lucrare.

Atunci când am antrenat echipa de fotbal a fiului meu în vârstă de cinci ani, aveam să-i adun pe toți cei din echipă (niște băieței foarte drăgălași) și să îi întreb: „Bine, echipa mea, când mingea se află la cealaltă echipă, care dintre jucătorii noștri sunt în apărare?” Ei aveau să strige într-un glas: „Toți!” Apoi când aveam să îi întreb: „Și când noi avem mingea, care dintre jucătorii noștri se află în atac?” „Toți!”, spuneau ei. Totuși, când ajungeam la situația unui meci real, și puneam acel concept în practică, era mai dificil pentru acei băieței de cinci ani.

Evanghelizarea este foarte asemănătoare acestei situații. Dar obiectivul este același în ambele situații: noi toți mergem în aceeași direcție și tragem împreună înainte.

Într-o cultură a evanghelizării, există această înțelegere că fiecare este implicat. Ai auzit vreodată pe cineva spunând că „evanghelizarea nu este darul meu”, ca și cum acel lucru era scuza perfectă pentru că persoana respectivă nu își mărturisea credința? Aceasta este o înțelegere de grădiniță a lucrării de evanghelizare. Toți creștinii sunt chemați să-și mărturisească credința, iar acest lucru ține de credincioșie, nu de darurile primite (Matei 28:19). Eu doresc să-mi mărturisesc credința în contextul unei biserici care înțelege ce fac eu și care trage alături de mine. Într-o astfel de cultură, când aduc un prieten la biserică, ceilalți nu presupun de la început că acea persoană este creștin. Ei nu sunt șocați când le prezint pe cineva și spun: „El este Bob și vrea să afle mai multe despre creștinism”. Nu doar că ceilalți membri ai bisericii nu sunt șocați, ci ei răspund cam în felul acesta: „Mă bucur atât de mult că te afli aici. Eram și eu în aceeași situație în urmă cu câțiva ani, și mă bucur să te văd aici. Spune-mi, ce crezi tu? Ce părere ai?”

Doresc o cultură a bisericii în cadrul căreia noi toți să slujim împreună prin a fi martori pentru Hristos.

6. O cultură în cadrul căreia credincioșii se învață unul pe celălalt

„Fiți totdeauna gata să răspundeți oricui vă cere socoteală de nădejdea care este în voi; dar cu blândețe și teamă” (1 Petru 3:15b).

„Dreptarul învățăturilor sănătoase, pe care le-ai auzit de la mine, ține-l cu credința și dragostea care este în Hristos Isus” (2 Timotei 1:13).

Petru ne învață să fim gata oricând să oferim motivele pentru credința din noi. Pentru a fi în măsură să facem aceasta, avem nevoie să ne antrenăm intens, după care să punem în aplicare ce am învățat.

Iată de ce Pavel îi reamintește lui Timotei să urmeze învățăturile care îi fuseseră date.

Eu aș da cu bucurie toată celebritatea învățătorilor uimitori, toată muzica impresionantă și toate scenetele populare de Paști în schimbul unei culturi a evanghelizării în cadrul căreia oamenii sunt pregătiți să conducă un studiu biblic alături de un necreștin folosind, de exemplu, Evanghelia după Marcu, arătând mesajul Evangheliei din acel text și îndemnându-l pe cel necredincios să vină la Isus pe baza adevărului pe care tocmai ce l-a învățat din Scripturi.

Într-o cultură a evanghelizării, membrii se învață unul pe altul acele lucruri pe care le-am analizat în capitolul anterior: ce este evanghelizarea, ce este Evanghelia și ce înseamnă adevărata convertire biblică. De asemenea, noi ne învățăm reciproc cum să mărturisim mesajul Evangheliei. Și facem lucrul acesta în mod repetat, cunoscând că avem tendința de a prinde rugină. Într-o cultură a evanghelizării, oamenii se învață cu grijă unul pe celălalt cum să-și mărturisească credința într-o modalitate biblică.

7. O cultură care practică Evanghelia ca model

„Și ce-ai auzit de la mine, în față multor martori, încredințează la oameni de încredere, care să fie în stare să învețe și pe alții” (2 Timotei 2:2).

Lucrul frumos care se găsește într-o cultură a evanghelizării, dacă o înțelegem și o aplicăm corect, este că noii credincioși au zelul și contactele pe care creștinii mai maturi adesea nu le mai au. Totuși, creștinii mai maturi au înțelegerea și experiența de care au nevoie creștinii mai tineri.

Chiar acum, când scriu aceste rânduri, soția mea stă în sufragerie, pregătindu-se pentru întâlnirea de după amiază cu Ruth și Samanti. Leeann le conduce în studiul cărții Christianity Explored. Ruth este proaspăt credincioasă și e încântată de credința ei și de mărturisirea Evangheliei. Ruth și Samanti lucrează împreună și au o mulțime de lucruri în comun de când au venit din același oraș din Sri Lanka.

Tatăl lui Samanti este budist, mama ei este romano-catolică, iar soțul este musulman. Lucrul acesta este ceva obișnuit în Dubai. Atunci când Ruth i-a mărturisit credința creștină lui Samanti, aceasta și-a exprimat dorința de a cunoaște mai mult. Ruth este profund conștientă de faptul că viața ei a fost răscumpărată de Isus dar, când vine vorba de explicarea credinței ei, ea are nevoie de ajutor, mai ales știind că are de-a face cu o persoană precum Samanti, care vine dintr-un context diferit. De aceea, cu înțelepciune, ea a adus-o pe Samanti la Leann. Pe de altă parte, Leeann este o „evanghelistă” cu o mulțime de cunoștințe biblice și înțelepciune, dar cercul ei de prieteni este format în mare parte din creștini maturi. Leeann era încântată să o întâlnească pe Samanti și să vorbească cu ea. Iar Samanti are nevoie de Isus!

Cele trei constituie un exemplu minunat cu privire la ce se petrece într-o cultură a evanghelizării. Leeann preia inițiativa în explicarea Evangheliei. Ruth învață cum să-și mărturisească credința participând la studiu și continuă să hrănească prietenia ei cu Samanti. Astfel, cu voia lui Dumnezeu, Samanti aude și răspunde mesajului uimitor că Hristos îi mântuiește pe păcătoși. Într-o cultură a evanghelizării, oamenii practică evanghelizarea fiind un model unul pentru celălalt.

8. O cultură în cadrul căreia credincioșii care își mărturisesc credința sunt prețuiți

„Nădăjduiesc, în Domnul Isus, să vă trimit în curând pe Timotei, ca să fiu și eu cu inimă bună când o să am știri despre voi. Căci n-am pe nimeni, care să-mi împărtășească simțirile ca el, și să se îngrijească într-adevăr de starea voastră. Ce-i drept, toți umblă după foloasele lor, și nu după ale lui Isus Hristos. Știți râvna lui încercată; cum, ca un copil cu tatăl lui, a lucrat ca un rob împreună cu mine pentru înaintarea Evangheliei” (Filipeni 2:19-22).

Îmi place felul în care Pavel îl prețuiește pe Timotei pentru lucrarea lui în Evanghelie. Într-o modalitate asemănătoare, John, care păstorește o altă biserică în orașul nostru, începe în mod obișnuit timpul de părtășie cerându-le celorlalți să vorbească despre oportunitățile evanghelistice pe care le-au avut în acea săptămână. După ce aceștia mărturisesc, el îi cere cuiva să se roage pentru ei.

Această practică a prețuirii eforturilor evanghelistice este simplă și nu necesită mult timp, dar este extrem de importantă în dezvoltarea unei culturi a evanghelizării. Nu există nimic mai descurajator ca sentimentul că o biserică este mai interesată de lucrarea cu creșa decât de mărturisirea credinței.

Îmi doresc să mă aflu într-o biserică unde chiar și încercările de evanghelizare sunt prețuite. Chiar dacă un efort evanghelistic nu conduce la o conversație pe tema Evangheliei, eșecul evanghelistic este mai bun decât să nu încerci deloc să faci evanghelizare.

9. O cultură care știe cum să afirme și cum să celebreze nașterea din nou

„Mulțumim lui Dumnezeu, Tatăl Domnului nostru Isus Hristos, căci ne rugăm neîncetat pentru voi, și am auzit despre credința voastră în Hristos Isus, și despre dragostea, pe care o aveți față de toți sfinții... cum ați învățat de la Epafras, preaiubitul nostru tovarăș de slujbă. El este un credincios slujitor al lui Hristos pentru voi” (Coloseni 1:3-4, 7).

Pavel știa cum să îi confirme pe noii credincioși. El a celebrat convertirea lor, dar și-a păstrat concentrarea – și pe a lor – asupra lui Hristos. El nu i-a înălțat într-un fel nepotrivit, dar nici nu i-a ignorat. O cultură a evanghelizării celebrează viața cea nouă în Hristos, și o face într-un mod corect.

După o serie de întâlniri personale și studii biblice alături de Mark Dever, Rob a renunțat la credința lui ateistă anterioară și i-a spus lui Mark că devenise creștin. „Bine, Rob”, spuse Mark, „spune-mi ce vrei să spui cu asta”. Rob a explicat Evanghelia și a relatat felul cum se pocăise de calea sa necredincioasă de a trăi și cum își pusese credința deplină în Hristos. Apoi Mark i-a spus: „Frate, din ceea ce îmi spui, sunt de acord cu tine: ai devenit un creștin. Hai să ne rugăm”. După ce s-au rugat, Mark a adăugat: „Înțelegi că semnul adevăratei convertiri nu stă într-o rugăciune, ci într-o umblare de o viață cu Isus? Așadar, chiar dacă eu cred că tu ai venit la Hristos, vom vedea ce se va petrece în timp.” Răspunsul lui Mark este un exemplu a ceea ce eu denumesc răspunsuri de tip „Aleluia!” și „Vom vedea”. Noi spunem „Aleluia!” pentru că adevărata convertire este cel mai bun lucru care se poate petrece în viața unei persoane. Dar, în același timp, noi spunem „Vom vedea”, pentru că știm că o convertire poate fi falsă, chiar dacă n-ar fi falsă cu intenție. Cea mai importantă verificare comportă trei aspecte: o înțelegere sănătoasă a Evangheliei, o viață schimbată, și o umblare pe termen lung cu Hristos.

Mark n-a păstrat secretă convertirea lui Rob, dar nici nu l-a ridicat pe acesta la rangul de celebritate instantanee. La botezul lui, Rob a mărturisit în mod adecvat felul în care el venise la credință. Dar aveau să vină încercări, iar felul în care el avea să treacă prin acestea era mult mai important decât orice poveste a convertirii.

Într-o cultură a evanghelizării, creștinii știu cum să le răspundă acelora care au venit recent la credință.

10. O cultură în care biserica face lucrarea, chiar dacă pare riscantă și este periculoasă

„Vreau să știți, fraților, că împrejurările în care mă găsesc, mai degrabă au lucrat la înaintarea Evangheliei. În adevăr, în toată curtea împărătească, și pretutindeni aiurea, toți știu că sunt pus în lanțuri din pricina lui Isus Hristos” (Filipeni 1:12-13).

Lucrarea lui Pavel era suficient de riscantă încât a ajuns să fie aruncat în închisoare. În mod asemănător, eu trăiesc într-o parte a lumii unde cunosc oameni reali care au mers în închisoare pentru că au trăit vieți credincioase în Hristos.

Așa cum vedem în 2 Corinteni 10:5, Pavel vedea viața creștină ca pe un război cu gândirea împotrivitoare față de Dumnezeu: „noi răsturnăm izvodirile minții și orice înălțime, care se ridică împotriva cunoștinței lui Dumnezeu; și orice gând îl facem rob ascultării de Hristos”. Acest lucru este riscant; lumii nu îi place ca gândirea ei să fie supusă testului. Suntem noi dornici să-i chemăm pe credincioșii din bisericile noastre să participe la o evanghelizare riscantă? Eu îmi doresc o cultură a evanghelizării care este riscantă în sensul în care noi confruntăm cultura și gândirea societății lumești. În principal, acest lucru înseamnă să ignorăm ce gândesc oamenii despre noi.

Biserica Door of Hope din Portland, Oregon, le vestește Evanghelia hipsterilor, și face asta cu rezultate excelente. Liderii bisericii au hotărât chiar să organizeze slujba de duminică seara într-un parc din apropiere. Aceasta constă din slujba obișnuită, doar că e ținută în public, sub cerul liber. Ei s-au confruntat cu batjocoritori și oameni care râdeau de ei, și chiar au avut o situație când o femeie s-a dezbrăcat în încercarea ei de a-i șoca. Alții însă, care au văzut dragostea și bunătatea manifestându-se în biserică, li s-au alăturat.

Alte biserici își asumă alte feluri de riscuri. Prietena mea Joanna spunea: „Nici măcar nu știu cum să fac un studiu biblic fără să am un cuplu de musulmani în grup”. Noi toți ne gândim la modalitățile prin care putem să ne asumăm riscuri în contexte specifice. Dar, atunci când ne asumăm aceste riscuri, se petrece ceva interesant: devenim periculoși – adică în domeniul spiritual – pentru cei care sunt împotrivitori lui Dumnezeu. În Filipeni, Pavel spune că Evanghelia devenise cunoscută printre gărzile imperiale (Filipeni 1:13). Atunci când trimite salutări bisericii, la sfârșitul Epistolei, el scrie: „Toți sfinții vă trimit sănătate, mai ales cei din casa Cezarului” (4:22). Este clar că Pavel văzuse cum unele dintre gărzile imperiale ajunseseră la credință. Pavel a riscat, iar această viață riscantă pentru Evanghelie a fost felul în care a ajuns la închisoare. Mie mi-a plăcut întotdeauna observația că, de fapt, situația nu părea ca și cum Pavel era încătușat de soldați, ci soldații erau încătușați de Pavel. Eu îmi doresc o biserică unde ateii și necreștinii din vecinătatea acesteia să vadă prieteni atei și necreștini ajungând la credință – o indicație a faptului că suntem parte a unei culturi a evanghelizării care își asumă riscuri.

11. O cultură care înțelege că biserica este metoda potrivită și cea mai bună pentru evanghelizare

„Toți împreună erau nelipsiți de la Templu în fiecare zi, frângeau pâinea acasă, și luau hrana, cu bucurie și curăție de inimă. Ei lăudau pe Dumnezeu, și erau plăcuți înaintea întregului norod. Și Domnul adăuga în fiecare zi la numărul lor pe cei ce erau mântuiți” (Faptele Apostolilor 2:46-47).

Da, știu că am spus că voi enumera zece lucruri. Dar mai este unul, unul care a curs ca un fir roșu prin toate celelalte zece: îmi doresc o biserică ce înțelege că ea – biserica locală – este metoda cea mai potrivită și mai bună pentru evanghelizare. Îmi doresc o biserică unde creștinii sunt atât de îndrăgostiți de Isus încât, când merg la timpul obișnuit de închinare, ei devin o imagine a Evangheliei. Eu tânjesc după o biserică ce dezarmează folosindu-se de dragoste, nu de distracție, și trăiește o viață contra-culturală având încredere în puterea Evangheliei. Tânjesc după o biserică unde cei mai prețuiți oameni sunt cei ce își mărturisesc credința, iar eroii sunt cei care își riscă reputația pentru a-i evangheliza pe cei din jurul lor.

Tânjesc după o cultură a evanghelizării alături de frații și surorile care mă însoțesc în bătălie, unde sunt învățat și îi învăț pe alții ce înseamnă să îmi mărturisesc credința, și unde văd liderii din biserică conducându-i pe oameni la Isus. Vreau o biserică unde poți să observi vieți schimbate, unde poți vedea oameni ridicându-se și spunând: „Atunci când am venit la această biserică, în urmă cu doi ani, nu-L cunoșteam pe Dumnezeu, dar acum Îl cunosc!” Tânjesc să fiu parte dintr-o astfel de cultură a evanghelizării. Și pun pariu că și tu îți dorești asta.

Am menționat mai devreme că eu nu cred că programele sunt cele mai bune și nici chiar modalitatea principală în care ar trebui să facem evanghelizare. Ceea ce eu cred este că cea mai bună lucrare de evanghelizare se petrece într-o cultură a evanghelizării, în interiorul unei biserici sănătoase. Aceasta este o temă mult prea importantă pentru a fi trecută în grabă, într-o listă de zece puncte esențiale ale evanghelizării. În capitolul următor ne vom îndrepta atenția asupra rolului bisericii și asupra modalității biblice de evanghelizare.

Capitolul 3

BISERICA ȘI CULTURA EVANGHELIZĂRII

După cum am menționat mai devreme, dacă faci parte dintr-o biserică sănătoasă, caracterizată de o cultură a evanghelizării, ești parte a celei mai deosebite căi de a face evanghelizare. Dar cum funcționează acest principiu în biserică?

Lasă deoparte obiecțiile pragmatice față de această idee. Ne referim la un concept biblic, profund spiritual. Isus a spus: „Prin aceasta vor cunoaște toți că sunteți ucenicii Mei, dacă veți avea dragoste unii pentru alții” (Ioan 13:35).

Ceva mai târziu, în decursul aceluiași timp petrecut alături de ucenicii lui, El s-a rugat ca ei să fie uniți, „pentru ca lumea să creadă că Tu M-ai trimis” (Ioan 17:20-21). Isus spune că dragostea pe care noi o avem unul față de celălalt în biserică este o declarație care demonstrează că suntem cu adevărat convertiți. Atunci când trăim uniți în biserică, îi arătăm lumii că Isus este Fiul lui Dumnezeu. Dragostea confirmă ucenicia noastră. Unitatea confirmă dumnezeirea lui Hristos. Ce mărturie puternică!

Există multe pasaje din Scriptură care ne învață și conturează eforturile noastre evanghelistice, dar cele de mai sus sunt esențiale pentru că ele ne arată că biserica este chemată să fie o cultură a evanghelizării. Ar trebui să folosim aceste pasaje pentru a ne catehiza copiii!

Întrebare: Ce acțiune confirmă adevărata noastră convertire în Hristos?

Răspuns: Dragostea față de ceilalți creștini.

Întrebare: Și cum arătăm noi că Isus este Fiul lui Dumnezeu?

Răspuns: Fiind uniți cu ceilalți credincioși.

BISERICA LOCALĂ ESTE EVANGHELIA VIZIBILĂ

Dacă ar fi să ne imaginăm Evanghelia manifestată prin dragostea noastră reciprocă, acest lucru ar trebui să aibă loc într-o congregație locală de credincioși, care au convenit împreună, în dragoste, să formeze o biserică. Aici nu vorbim despre o dragoste abstractă, ci despre dragostea pentru oameni din lumea reală. N-aș putea să vă spun de câte ori am auzit de la necreștini că biserica li se părea ciudată, dar că tocmai dragostea dintre membrii ei a fost ceea ce i-a atras în părtășie. Dar Evanghelia este ilustrată nu doar prin dragostea noastră. Te-ai gândit vreodată la cât de multe învățături biblice a pus Dumnezeu în țesătura aceea a bisericii și care, dacă sunt trăite corect, slujesc ca mijloace de propovăduire a Evangheliei?

Atunci când căutăm să dezvoltăm cultura sănătoasă a evanghelizării, noi nu remodelăm biserica cu scopul evanghelizării. Dimpotrivă, le permitem acelor lucruri pe care Dumnezeu le-a pus deja în biserică să propovăduiască Evanghelia. Isus nu a uitat de Evanghelie atunci când Și-a zidit biserica.

De exemplu, botezul ilustrează moartea, îngroparea și învierea lui Isus. El arată felul în care moartea Lui este moartea noastră, iar viața Lui este viața noastră. Cina Domnului propovăduiește moartea Lui până la întoarcerea Lui și ne îndeamnă să ne mărturisim păcatele și să experimentăm din nou iertarea. Atunci când noi ne rugăm, ne rugăm în baza adevărurilor lui Dumnezeu. Prin Evanghelie, noi cântăm lucrurile mărețe pe care Dumnezeu le-a făcut pentru noi. Dăruim financiar pentru înaintarea mesajului Evangheliei. Predicarea Cuvântului aduce Evanghelia înaintea tuturor.

În fapt, predicarea Cuvântului lui Dumnezeu este ceea ce formează biserica de la bun început. Apoi, odată formată, biserica primește sarcina de a face ucenici, care sunt apoi trimiși să predice Evanghelia pentru a forma noi biserici. Acest ciclu s-a tot petrecut de la momentul înălțării lui Isus la cer și va continua până când El se va întoarce.

UN HIGH POINTE REAL

Am fost recent la Biserica Baptistă High Pointe din Austin, Texas, iar păstorul de acolo, Joan, m-a rugat să predau un seminar pe tema dezvoltării unei culturi a evanghelizării. Am făcut prezentările și oamenii au pus tot felul de întrebări. Apoi cineva a ridicat o întrebare destul de neobișnuită: „Am observat că în comunitatea din zona bisericii noastre se mută mulți vietnamezi. Ce ar trebui să facă biserica pentru a merge cu Evanghelia la ei?”

Pe de o parte, aceasta era o întrebare minunată. Un membru al bisericii a recunoscut faptul că avea privilegiul și responsabilitatea de a merge cu Evanghelia și a văzut o oportunitate de a face asta. Pe de altă parte, modul în care întrebarea a fost formulată părea să implice faptul că responsabilitatea pentru ducerea mai departe a Evangheliei era a bisericii, nu a persoanei care observase acea oportunitate.

O cultură a evanghelizării lucrează însă de jos în sus, nu invers. Într-o cultură a evanghelizării, oamenii înțeleg că principala lucrare a bisericii este să fie biserică. Am observat deja că practicile bisericii constituie o mărturie în și prin ele însele. Cu siguranță că biserica susține și se roagă pentru oportunitățile evanghelistice și de misiune, dar rolul ei nu este să dezvolte programe. Biserica ar trebui să dezvolte o cultură a evanghelizării. Membrii sunt trimiși din biserică pentru a face evanghelizare. Știu că acest lucru poate părea un pic neobișnuit, dar este un aspect cu adevărat important. Dacă nu îl înțelegi corect, poți submina biserica sau poți să te mânii în mod greșit pe liderii bisericii.

Iată cum am răspuns eu acelei întrebări de la Biserica High Pointe: „În principiu, nu este cel mai bun lucru ca ‚biserica’ să dezvolte programe pentru misiunea printre vietnamezi, ci cred că cel mai bine este ca tu să te gândești cum poți să ajungi la ei cu Evanghelia. Ce ți-aș recomanda este să înveți câte ceva despre cultura vietnameză, poate să înveți câteva fraze de salut în limba lor, să încerci bucătăria lor și să afli cât mai multe despre lucrurile cu care ei se confruntă trăind într-o societate majoritar diferită. Du-te la ei și invită-i alături de prietenii tăi în casa ta, la un grup de studiu biblic sau la biserică. Apoi, cel mai probabil, unul dintre voi ar trebui să se gândească chiar să se mute în comunitatea vietnameză cu scopul de a încuraja și propovădui Evanghelia în mijlocul acelei comunități.”

Afirmațiile mele au fost întâmpinate cu niște priviri înghețate, dar pe fața păstorului Juan, care era mulțumitor pentru faptul că n-am încurajat dezvoltarea unui program de evanghelizare care să se adauge agendei lui, se vedea imaginea unui om bucuros.

Apoi am adăugat: „Iar când îți aduci prietenul din comunitate la biserică, toți membrii bisericii sunt implicați: toți faceți evanghelizare. Aceasta este o cultură a evanghelizării. Nu înseamnă doar să fim prietenoși, chiar dacă acel lucru trebuie să se petreacă, ci înseamnă să fim profund conștienți de faptul că toți suntem implicați în această lucrare.

Într-o biserică sănătoasă, vizitatorii văd Evanghelia prezentă în tot ceea ce facem. Iată de ce cântăm Cuvântul, ne rugăm Cuvântul și predicăm Cuvântul. Noi dorim ca oamenii să audă Evanghelia în decursul acelei slujbe. Chiar când practicăm rânduielile bisericii, noi dorim ca oamenii să vadă Evanghelia și să o audă din nou când le explicăm ce se petrece în ele. Atunci când membrii bisericii trăiesc Evanghelia, aceasta radiază din noi către exterior.”

Iată o schiță a unei culturi a evanghelizării pusă în practică. Știu că acest lucru sună un pic radical – și nici măcar n-am sugerat acelor membri ai bisericii să-și înscrie copiii la școala vietnameză. Unii ar putea să mă acuze că nu-mi pasă de comunitatea vietnameză, doar pentru că nu le-am spus celor din Biserica High Pointe să dezvolte un program evanghelistic sponsorizat de biserică. Dar eu aș arăta că cea mai bună modalitate de a ne îngriji de acea comunitate sau de orice altă comunitate constă în a le da acestora Evanghelia așa încât ei să poată veni la credință.

Obiectivul este atins cel mai bine prin mărturia unei biserici care trăiește o cultură a evanghelizării, prin membrii care își fac prieteni dintre vietnamezi, așa încât să le poartă împărtăși Evanghelia. Această abordare are un impact cu mult mai mare decât poate avea un program de distribuție de îmbrăcăminte, o creșă, vizitarea din ușă în ușă, organizarea unui carnaval pentru copii, ori vreo altă modalitate bine intenționată din partea bisericilor.

Într-un sens, toate bisericile au o cultură a evanghelizării de un fel sau altul. Chiar și bisericile care resping evanghelizarea au o cultură a evanghelizării, chiar dacă este nebiblică. Întrebarea pe care să ne-o punem nu este: „Avem noi o cultură a evanghelizării?”, ci „Cultura evanghelizării din biserica noastră este bolnavă sau sănătoasă?”

Aș vrea să subliniez faptul că cel mai mare motiv pentru care cultura evanghelizării din biserici este bolnavă nu ține de faptul că ne este teamă de oameni sau că nu am avea cea mai bună strategie sau metodă de evanghelizare, pe cât de importante ar fi aceste aspecte, ci faptul că nu înțelegem biserica.

O ABATERE DE 1-2° RATEAZĂ COMPLET ȚINTA

Una dintre marile mele bucurii experimentate pe când conduceam o călătorie scurtă a studenților în Kenya a constat în zborul alături de un pilot misionar, care ne-a ajutat în decursul acelei călătorii. Pete era pilot de dinaintea apariției GPS-ului, când piloții navigau cu ajutorul compasului și după bunul simț.

Pete avea să zboare cu studenții noștri în cele mai izolate locuri pentru a-și rezolva anumite teme. Uneori, în avion era loc și pentru mine. După ce am lăsat un student într-un loc, am devenit copilotul lui Pete. Pete avea să decoleze, să aducă avionul în poziția orizontală, după care îmi dădea sarcina de a calibra compasul. Aveam să zburăm cu avionul peste Valea Marelui Rift, peste rezervația Masai Mara și în jurul Muntelui Kenya, care se înălța cu mult peste atitudinea celorlalte forme de relief. Pete se bucura de peisajele care ne stăteau în față și eu mă minunam de scena pe care o aveam înaintea ochilor. Ce bucurie!

În fapt, zborul cu avionul nu este atât de dificil pe cât se crede. Aterizarea este mai grea, dar de asta s-a ocupat Pete. Treaba mea a fost doar să păstrez avionul la altitudine și să îl îndrept conform cu ghidajul compasului. În general am zburat în direcția corectă, dar rareori am excelat. Ocazional, Pete verifica direcția compasului și uneori părea deranjat. El avea să lovească cu degetul peste geamul din fața compasului și să spună cu seriozitate: „Te îndrepți în direcția greșită.” Pentru o vreme, eu am crezut că Peter mă tachina dar, la un moment dat, el a spus: „Mack, trebuie să înțelegi că o abatere de doar două grade ne va duce într-o altă țară.”

Și este adevărat. Uitându-mă la o hartă sau la un glob, îmi este ușor să confirm faptul că din deviații foarte mici ale direcției pot să apară probleme mari. Același lucru este valabil în privința bisericii. Problema de bază legată de întrebarea pusă la High Pointe nu ținea de faptul că acel credincios nu înțelegea evanghelizarea. Problema era că nu înțelegea biserica. Acea persoană se abătea doar câteva grade, dar acea abatere avea să o ducă într-un alt loc. Atunci când înțelegem biserica, acest lucru ne ajută să ne orientăm corect compasul în privința evanghelizării. Așadar, trebuie ca mai întâi să ne gândim la ce este biserica și ce anume o face să fie sănătoasă.

DEFINIREA BISERICII

Să zicem că ai face cumpărături la magazin și ar veni cineva cu un clipboard și un creion și te-ar întreba: „Vă rog să definiți biserica pe cât puteți de bine”. Ai putea să răspunzi? Dacă te-ar întreba apoi: „Care sunt componentele necesare și suficiente ale unei biserici?”, te-ai poticni?

Nu ești singurul. Vreme de câteva zeci de ani, am trăit alături de misionari și am vizitat misionari din întreaga lume. Mulți dintre acești oameni se denumesc plantatori de biserici. Sunt oameni minunați, uimitori, și totuși eu însumi mă mir de cât de puțini dintre ei sunt capabili să definească biserica din punct de vedere biblic. Când explică ce este biserica, definițiile lor se bazează pe propriile sentimente și strategii omenești.

Îmi plac bisericile „Acts 29”⁵ și mi-aș dori să existe mai multe dintre acestea. Din nefericire, ceea ce noi avem în atât de multe locuri din întreaga lume nu sunt biserici de tip „Fapte 29”, ci biserici pe care eu le denumesc „Judecători 22”: biserici care fac ceea ce este bine în proprii ochi (Judecători 21:25). În locul acestora, avem nevoie de biserici ferm înrădăcinate în Scripturi.

Mă aflam cândva alături de un misionar din Rusia, care conducea o echipă de plantare de biserică. Acesta era și este un frate minunat în Hristos, profund dedicat lucrării Evangheliei. El slujește din toată inima și face multe sacrificii pe terenul de lucrare. Mai mult, este un lider care îi influențează profund pe oamenii cu care lucrează. Am fost entuziasmat când mi-a spus că principala lui chemare este să planteze biserici. Totuși, pe măsură ce i-am pus întrebări despre biserică, nu părea să știe în ce direcție să se îndrepte. În final, cu multă frustrare, el mi-a spus: „Păi, atunci, cum ai defini o biserică?”

„Componentele critice ale unei biserici”, am răspuns eu, „sunt cel mai bine înțelese atunci când sunt puse în aceste trei categorii: ce este biserica, ce face biserica, și care este misiunea bisericii. Ne-a luat o seară întreagă de discuții pe tema bisericii. Pe scurt, iată ce i-am spus acestui frate.

Credința creștină nu permite existența unei categorii de credincioși care să nu fie membri într-o biserică locală. Biserica nu este și n-a fost niciodată opțională pentru cel credincios⁶. Dar, chiar dacă biserica joacă un rol fundamental în ucenicizarea noastră, membrul obișnuit al bisericii are o mulțime uimitoare de idei despre ce ar trebui să fie biserica – idei care nu sunt înrădăcinate în Biblie. Anumite biserici au libertatea de a face multe lucruri. Bisericile sunt libere să își construiască clădiri sau să se întâlnească în săli închiriate, să aranjeze așa încât adunarea să stea în bănci sau să stea pe pardoseală. Sub autoritatea Cuvântului, ele sunt libere să își facă strategii specifice pentru împlinirea poruncilor biblice mai generale. De aceea, ele sunt libere să își organizeze lucrări muzicale, să sponsorizeze mese pentru săraci, să organizeze întâlniri de rugăciune pentru bărbați, să aibă școli creștine sau să dezvolte grupuri mici.

Dar care sunt componentele critice, lucrurile atât necesare cât și suficiente? Dacă dai la o parte toate lucrurile secundare și neimportante, care sunt elementele absolut necesare care definesc o biserică? În multe aspecte, această întrebare poate căpăta un răspuns ușor. De exemplu, dacă elimini școala creștină de pe listă, totuși vei rămâne cu o biserică. Dacă însă dai la o parte predicarea regulată a Cuvântului lui Dumnezeu, atunci nu mai ai biserică.

Orice creștin ar trebui să știe ce anume face ca o biserică să fie biserică. Iar un răspuns scriptural la această întrebare este, cel puțin pe hârtie, surprinzător de simplu.

Ce este biserica?

Biserica locală este o adunare de creștini botezați, născuți din nou, care se pun de acord, în dragoste, să se întâlnească în mod regulat sub autoritatea Scripturilor și sub conducerea prezbiterilor, pentru a se închina lui Dumnezeu, pentru a fi imaginea vizibilă a Evangheliei și, în ultimă instanță, pentru a-I da slavă lui Dumnezeu (Ioan 3:1-8; 13:34-35; Faptele Apostolilor 2:41; 14:23; Efeseni 3:10; Coloseni 3:16; 2 Timotei 3:16-17; Evrei 10:24-25).

Ce face biserica?

O biserică trebuie să facă doar câteva lucruri pentru a fi biserică: oamenii să se adune în mod regulat în dragostea Evangheliei pentru a auzi Cuvântul predicat, pentru a cânta, pentru a se ruga, pentru a dărui și pentru a practica rânduielile botezului și Cinei Domnului. Membrii, cei care au convenit să se alăture într-o congregație, au grijă unul de celălalt în dragoste (1 Corinteni 12:12-26), chiar și prin practicarea disciplinei bisericii (Matei 18:15-17).

Misiunea bisericii

Biserica este planul strategic al lui Dumnezeu pentru evanghelizare, având misiunea fundamentală de a merge la toți oamenii pentru a face ucenici, învățându-i să asculte de tot ceea ce Hristos a poruncit – adică inclusiv să formeze noi biserici (Matei 28:18-20).

Iată patru fraze despre biserică. Acestea mi-au luat mai puțin de o pagină ca spațiu, dar ne trebuie o viață să le trăim. Dar vedeți că această definiție elimină atât de multe lucruri din ceea ce unii oameni cred că este biserica. Ea nu este o clădire și nici nu este o simplă adunare de socializare a credincioșilor. Ea necesită o dedicare reciprocă față de comunitatea locală. O biserică nu poate avea necreștini ca membri, cel puțin nu intenționat. Doar cei botezați ar trebui să fie membri. O biserică nu este o piață a ideilor bune despre cum să trăiești bine, ci o părtășie care se supune Cuvântului lui Dumnezeu.

O BISERICĂ SĂNĂTOASĂ

Așadar, tocmai ce am definit ce este o biserică. Acum haideți să vedem ce este o biserică sănătoasă. Este important să spun că aspectele de mai sus nu descriu o biserică perfectă, lucru care, de altfel, nici nu există în afara Raiului. Nici nu încercăm să facem aici distincția între o biserică adevărată și una falsă. Mai degrabă aș dori să facem distincția între biserici adevărate bolnave și biserici adevărate sănătoase, și vrem ca, în felul acesta, să ajutăm bisericile bolnave să se însănătoșească⁷. Există multe căi prin care creștinii pot să ignore elementele fundamentale ale unei biserici sănătoase:

Discursurile motivaționale ajung să capete prioritate, în locul predicării Cuvântului lui Dumnezeu. Dacă predicarea constă din gânduri bune pentru acea zi sau din trăirea unei vieți morale – sau, mai rău, a unei vieți prospere – și ea nu are de-a face cu Biblia, oamenii nu vor înțelege cine este Dumnezeu și care sunt căile Lui.

Convertirea poate deveni încețoșată, nedefinită și subiectivă, ceea ce înseamnă că oamenii care nu sunt creștini sunt tratați ca și cum ar fi. Astfel, necreștinii devine membri. Atunci când acest lucru se petrece, biserica nu poate practica evanghelizarea biblică.

Calitatea de membru poate fi văzută ca opțională. Totuși, eu nu pot iubi oamenii – dincolo de o dragoste romantică și teoretică – dacă nu știu cine sunt aceștia. Trebuie să mă dedic lor și ei mie.

Necredincioșii pot să capete poziții de conducere într-o astfel de biserică. Oare trebuie să spun ceva în plus? Totuși, acest lucru se petrece regulat, în special în bisericile care nu practică o formă anume de membralitate.

Chestiuni grele pot fi tolerate în biserici. Mult prea adesea noi eșuăm să îi iubim pe cei care nu ne plac. Sau ratăm să practicăm disciplina bisericii față de cei care ne sunt apropiați.

Se poate ca oricare dintre aceste practici să nu ni se pară lucruri importante, dar dacă o biserică ajunge pe vreuna dintre aceste căi, în curând va zbura în direcția opusă față de cea indicată de compas. La mijloc sunt lucruri atât de importante, pentru că, uneori, oameni bine intenționați devin călăuze oarbe și reproduc biserici de tip „Judecători 22”. Mai rău, când elementele fundamentale sunt date la o parte și o biserică devine nesănătoasă, gloria lui Dumnezeu este ascunsă. Se pierde ceea ce înseamnă să fim frumusețea comunității lui Hristos ca o mărturie înaintea lumii.

Trebuie să tratăm încă o problemă serioasă care conduce la o biserică bolnavă și are un impact direct asupra culturii evanghelizării. Această problemă își face loc atunci când membrii confundă ascultarea lor personală în evanghelizare și rolul bisericii.

PRIORITĂȚILE PERSONALE, PRIORITĂȚILE BISERICII ȘI CUTIILE DE CADOURI

Într-o cultură sănătoasă a evanghelizării, se înțelege că există o prioritate diferită atribuită bisericii față de cea atribuită individului. Un lucru pe care tu ar trebui să-l faci în evanghelizarea personală ar putea să nu fie cel mai bun lucru pentru biserică în întregime. Acesta este motivul principal care justifică răspunsul meu dat întrebării legată de evanghelizare la Biserica High Pointe.

Iată un exemplu în sprijinul a ceea ce vreau să spun. Păstorul Jacky este un prieten care slujește la o biserică vorbitoare de limba chineză din Dubai. El face o lucrare minunată printre chinezii săraci care vin în oraș ca muncitori. Într-un an, în perioada de Crăciun, niște occidentali binevoitori au avut ideea de a distribui cutii cu cadouri acelor muncitori. Și cu siguranță că nu este nimic greșit legat de asta. Astfel, familie din bisericile din Dubai pun în aceste cutii săpunuri, prosoape, parfumuri, o mulțime de alte lucruri personale, alături de mici obiecte vestimentare. De asemenea, pun acolo broșuri despre slujbele bisericii și împachetează totul în hârtie și ornamente de Crăciun. Din nou, nicio problemă cu aceasta.

Apoi anumite persoane preiau cutiile și – aici e problema – i le duc lui Jacky. Îmi amintesc că, într-o zi, am vrut să trec în fugă pe la biroul lui Jacky, dar n-am fost capabil să trec dincolo de ușă datorită mulțimii de cutii de cadouri, care se întindeau de la pardoseală până la tavan.

Lasă deoparte pentru o clipă întrebările legate de fundamentul biblic al acelei lucrări evanghelistice sau cât de eficientă este. Lasă deoparte, de asemenea, întrebările legate de binele făcut pe termen lung și chiar afirmațiile făcute de către cei răutăcioși, care spun că occidentalii bogați le fac cadouri muncitorilor săraci ca să-i „cumpere”. Problema fundamentală era că Jacky nu mai avea timp să-și pregătească predica. El nu se mai putea întâlni cu oamenii care doreau să vorbească cu el despre Isus. Nu mai putea să-și îndeplinească slujirea și să îi echipeze pe membrii bisericii, pentru că aceștia nu înțelegeau că era rolul lor să meargă cu Evanghelia la oameni, pe când rolul lui Jacky era să predice, să păstorească și să se roage. Oamenii au confundat rolul lor individual în biserică, cu rolul bisericii.

Haideți să spunem că împărțirea cutiilor de cadouri ar fi produs cel mai bun lucru posibil și oamenii ar fi venit la biserica aceasta vorbitoare de limba chineză. Dar ce fel de biserică crezi că ar fi găsit? O biserică sănătoasă, unde aud Evanghelia prin predicarea Cuvântului, unde membrii sunt ucenicizați și participanți la lucrarea evanghelizării, unde Evanghelia e prezentată prin botez, prin Cina Domnului și celelalte lucruri? Sau o biserică bolnavă, unde liderii își ocupă tot timpul cu distribuirea cutiilor de cadouri?

Dacă Jacky ar fi trebuit să-și cheltuie tot timpul distribuind cutii de cadouri și nu să se ocupe de lucrarea care i-a fost dată, anume de a hrăni o biserică sănătoasă, ar fi ajuns în situația în care biserica s-ar fi prăbușit. Iar acest lucru este valabil nu doar în cazul lui Jacky, ci în cazul oricărui alt prezbiter din vreo biserică. Membrii sunt liberi să facă multe alte lucruri, dar ei trebuie să fie foarte atenți să-i ajute pe prezbiteri așa încât biserica să meargă în direcția corectă. Credincioșii bine intenționați din Dubai nu au făcut deosebire între responsabilitatea bisericii și responsabilitatea lor, la nivel personal. Ei au crezut că biserica ar trebui să le slujească acelor muncitori în același fel în care ei doreau să slujească personal. Dar, acționând pe baza acestei prezumții, ei au ajuns de fapt să submineze rolul bisericii.

Un exemplu biblic al acestui fel de probleme se găsește în Faptele Apostolilor 6, unde vedem că văduvele grecilor erau ignorate la distribuția hranei zilnice din biserica primară. Cineva ar putea suspecta că văduvele evreilor primeau hrană pentru că aveau legături evreiești, pe când cele ale grecilor nu. Indiferent de sursa problemei, această situație necesita atenție. De aceea, apostolii le-au cerut membrilor vizați de aceasta să selecteze șapte bărbați evlavioși, care să se ocupe de rezolvarea problemei.

Toți acești bărbați erau greci, după cum înțelegem după numele lor, lucru care putea fi perceput drept o modalitate ciudată de a pune capăt unei dispute rasiale. Dar observați motivul pentru care apostolii s-au preocupat de rezolvarea acestei nedreptăți în felul în care au făcut-o. Ei au spus:

„Nu este potrivit pentru noi să lăsăm Cuvântul lui Dumnezeu ca să slujim la mese. De aceea, fraților, alegeți dintre voi șapte bărbați, vorbiți de bine, plini de Duhul Sfânt și înțelepciune, pe care îi vom pune la slujba aceasta. Iar noi vom stărui necurmat în rugăciune și în propovăduirea Cuvântului” (Faptele Apostolilor 6:2-4).

Așadar, membrii individuali ai bisericii au fost chemați să facă pasul înainte și să rezolve ei înșiși problema, pentru a proteja lucrarea primordială a liderilor bisericii: predicarea Cuvântului și rugăciunea.

Membrii bisericii trebuie să înțeleagă prioritățile pe care apostolii le-au păzit. Chiar dacă sunt multe alte lucruri importante pe care trupul bisericii le poate face – precum hrănirea văduvelor – nimic nu ar trebui să submineze chemarea primară a bisericii: predicarea Cuvântului. Membrii și păstorii deopotrivă trebuie să vină alături pentru a proteja chemarea primordială a bisericii.

CUM SE LEAGĂ O CULTURĂ SĂNĂTOASĂ A EVANGHELIZĂRII ȘI O BISERICĂ SĂNĂTOASĂ

Cum funcționează, așadar, o cultură sănătoasă a evanghelizării? Iată doar un exemplu:

Abigail, o mamă tot timpul ocupată, stătea într-un autobuz care mergea de la aeroportul Dulles către orașul Washington D.C.. Ea venea după o călătorie lungă de la o înmormântare în statul Texas și se gândea deja la întoarcerea în familia ei. În autobuz, s-a așezat lângă o tânără asiatică. Totuși, în loc să se concentreze pe lecturarea unei cărți, ea a folosit oportunitatea aceea pentru a lansa o conversație.

Numele tinerei era Van. Vorbind ele în acel autobuz, Van i-a spus lui Abigail că tocmai sosise din China și acelea erau primele sale ore în America. Abigail și-a dat seama în acel moment că avea de-a face cu o întâlnire rânduită divin. Dorea să împărtășească Evanghelia, dar știa că trebuia să fie în același timp sensibilă. Pe când se gândea la lucrurile care se petreceau la biserica ei, și-a amintit de o nuntă care urma să se aibă loc între doi credincioși serioși. Ea știa că Evanghelia avea să fie prezentată la nuntă. Biserica îi încurajează pe toți membrii ei să vină la nunți și să-și aducă și prietenii pentru a auzi astfel mărturiile celor care se căsătoresc. De aceea, Abigail întrebat-o pe Van: „Ai fi interesată să participi la o nuntă creștină?” Evident, Van n-a ratat șansa. Și-au schimbat adresele de e-mail, iar Abigail a aranjat să o aducă pe Van la nuntă.

Observați faptul că Abigail a putut face acea promisiune pentru că ea a avut încredere într-o cultură sănătoasă a evanghelizării. Nu era nevoie să îl sune pe păstor și să facă presiuni la adresa celorlalți din echipa de slujire pentru a aranja demararea unui program al bisericii pentru evanghelizarea printre vorbitorii de limbă chineză. Nu trebuia să se întrebe dacă Evanghelia avea să fie propovăduită clar la acea nuntă. Într-o biserică ce este caracterizată de o cultură sănătoasă a evanghelizării, Evanghelia saturează toate lucrările bisericii. Abigail a ales acea nuntă, dar putea să o invite pe Van la multe alte lucruri ce se petreceau în biserică. Evident, nunta s-a concentrat deopotrivă asupra Mirelui din cer, și asupra miresei și mirelui de pe pământ. Atât cuplul cât și păstorul au împărtășit Evanghelia. Lucrul cel mai minunat a fost că, după ce slujba s-a încheiat și a început recepția, Abigail l-a dus pe copilul ei de patru ani la joacă în curtea bisericii, iar Van a mers alături de ei. Van a început să pună întrebări cu privire la ce anume făcea ca nunta aceea creștină să fie diferită de o nuntă seculară. Bine școlită cu privire la mesajul Evangheliei, Abigail a folosit acea oportunitate pentru a-i explica din nou Evanghelia lui Van, plecând de la acea nuntă. Apoi Abigail întrebat-o pe Van dacă i-ar plăcea să aibă o Biblie. Întrucât biserica și-a făcut un stoc de biblii pentru studenții internaționali, cele două au mers înapoi în biserică, iar Abigail i-a dat lui Van o Biblie în dialectul mandarin, fiind prima Biblie pe care Van o văzuse vreodată. Abigail s-a oferit apoi să citească Biblia alături de Van, și asta au și făcut. Abigail a invitat chiar anumiți membri ai bisericii, care vorbeau dialectul mandarin, pentru a se întâlni cu Van și a-și prezenta mărturiile convertirii în decursul uneia dintre întâlnirile lor de citire a Bibliei. Făcând aceasta, Van a fost atinsă în inima ei, și a început să pună întrebări profunde.

Abigail și Van au continuat să citească Biblia și au vorbit despre Evanghelie până când Van a plecat la școală în Boston, la câteva săptămâni mai târziu. Dar Abigail nu a încheiat lucrarea Evangheliei. Ea avea o prietenă în Boston, care a fost de acord să continue lectura Bibliei alături de Van. Aceste lucruri se petrec chiar acum, când scriu aceste cuvinte.

Abigail n-a așteptat ca biserica să facă ceva. Ea nici măcar nu s-a gândit la asta, ci a avut încredere în faptul că biserica avea să acționeze ca o biserică. Ea s-a bizuit pe puterea Evangheliei și a crezut în Duhul Sfânt, știind că El va lucra prin eforturile ei credincioase în calitate de ambasador al lui Hristos.

Iată cum funcționează o cultură a evanghelizării într-o biserică. Nu este ceva izbitor la exterior, nu este un program, ci este ceva mult mai bun.

Capitolul 4

EVANGHELIȘTI INTENȚIONALI ÎNTR-O CULTURĂ A EVANGHELIZĂRII

Kelly, o tânără de 16 ani, călătorea din țara ei, Brazilia, în Portland, Oregon, pentru a participa la cursurile unui liceu într-un program de schimb de elevi. Connie și John, părinții care o găzduiau pe Kelly în America, erau niște oameni plăcuți, relaxați, care participau regulat la o biserică evanghelică. Kelly era o elevă bună și, provenind dintr-o familie mixtă japonezo-braziliană, se simțea confortabil într-o societate multietnică, așa încât integrarea ei la liceul din Portland s-a făcut cu ușurință.

Connie și John s-au rugat pentru Kelly și au luat-o cu ei la biserică, dar Kelly nu părea interesată de credința creștină. Totuși, John și Connie îi erau plăcuți lui Kelly așa că, după ce ea s-a întors acasă, au rămas în legătură unii cu alții. Connie s-a rugat pentru Kelly vreme de ani de zile și așa au trecut 5, apoi 10, apoi 15 ani.

Recent, Leeann și cu mine am fost invitați la Hinson Baptist, biserica unde merg John și Connie. La prânzul de după slujbă, Connie s-a așezat lângă Leeann. „În urmă cu mulți ani”, îi spunea Connie lui Leeann, „am găzduit o elevă într-un program de schimb educațional, pe nume Kelly, care acum este însoțitoare de zbor la compania Emirates Airlines. E o fată foarte drăguță”. Nu mai contează faptul că, acum, Kelly era o femeie adultă. „Ea locuiește acum în Dubai. Crezi că ai putea să intri în legătură cu ea? Trece printr-o perioadă de singurătate pentru că a rupt relația cu prietenul ei.”

Leeann era încântată să se întâlnească cu Kelly, dar aveau să treacă câteva săptămâni până când urma să ne întoarcem în Dubai. Așa că atât Connie cât și Leeann i-au scris lui Kelly și i-au vorbit despre Redeemer, biserica noastră. La recomandarea lui Connie, Kelly a găsit biserica și a mers acolo înainte ca Leeann să se fi întors.

Atunci când Kelly a intrat în biserică, a fost imediat întâmpinată de Hetty, din Filipine, care se ocupa de masa de bun venit, și apoi de Kanta, din India, la standul de carte. Kelly l-a ascultat pe păstorul Dave predicând Evanghelia, iar inima ei a fost atinsă într-un fel neobișnuit. După aceea, Hetty și Kanta, care nu știau faptul că Kelly era deja în contact cu noi din călătoria noastră în Statele Unite, au invitat-o la prânz. Când Kelly a mers înapoi acasă și a deschis pachetul de bun venit, a găsit în el două cărți: The Cross Centered Life, de C.J. Mahaney și Two Ways to Live, o prezentare a Evangheliei de Phillip Jensen și Tony Payne. Le-a citit cu mare plăcere. Mai târziu, Hetty și Kanta au invitat-o la un studiu al Bibliei într-un grup mic, unde ea a fost primită cu căldură.

Când Leeann s-a întors în Dubai, a invitat-o pe Kelly la un prânz. Kelly i-a împărtășit lui Leeann ce se întâmpla în viața ei și i-a spus cât de mult îi plăcea biserica. I-a spus apoi: „Aș vrea să fiu un membru”, după care a întrebat: „Există vreo cotizație pe care trebuie să o plătesc pentru a deveni membru?” Leeann a zâmbit și a spus: „Nu, nu există taxe sau cotizații la biserica noastră, dar există ceva foarte important pe care trebuie să-l înțelegi pentru a deveni membru. Este ceea ce noi numim Evanghelia.”

„O, atunci spune-mi această Evanghelie”, spuse Kelly.

Mai multe continente, un număr de biserici, o mulțime de orașe, multe limbi, numeroase etnii, personalități diverse, ani de rugăciune, de comunicare scrisă și vorbită, două prânzuri – o Evanghelie. Atunci când am botezat-o pe Kelly în bazinul de înot al hotelului unde biserica noastră organizează botezurile, nu puteam să nu strig de bucurie pentru toate lucrurile pe care Dumnezeu le orchestrase pentru Kelly, această fiică pierdută.

Kelly era cel mai puțin conștientă de faptul că Dumnezeu orchestrase oameni și evenimente pentru a o aduce înapoi la El, dar ea vede acum aceste lucruri. În fapt, ea s-a alăturat echipei bisericii ce le spune bun venit oaspeților, pentru că ea își dorește în mod expres să ajungă cu Evanghelia la cei care nu-L cunosc pe Dumnezeu. Cu foarte puțin timp în urmă, Kelly s-a întâlnit cu două însoțitoare de zbor din Brazilia, care au venit la biserică pentru prima dată. Cine știe cum a lucrat Dumnezeu în viețile lor pentru a le aduce în acea circumstanță? Și cine știe ce va face Dumnezeu de aici încolo?

Într-o cultură a evanghelizării, oamenii care Îl iubesc pe Isus lucrează împreună ca instrumente în marea simfonie a lucrării lui Dumnezeu. Noi nu știm întotdeauna care va fi următoarea piesă, căci Duhul Sfânt orchestrează acest lucru. Dar, dacă suntem ațintiți asupra Lui și mergem în direcția Sa, ajungem să fim parte a lucrării Sale în viețile oamenilor.

Este mult prea ușor să joci pentru audiență și nu pentru dirijor. Amintiți-vă că Domnul este dirijorul nostru. Fiți deliberați în evanghelizare; urmați călăuzirea lui Hristos. Există multe modalități în care putem fi distrași și să apăsăm o coardă greșită. Totuși, într-o cultură a evanghelizării care se maturizează, oamenii își pun încrederea în faptul că Dumnezeu face ceva mult mai mare decât pot vedea ei cu ochii trupești.

PĂRȚI DIFERITE, DAR ACELAȘI ȚEL

Într-o cultură a evanghelizării, noi îi chemăm pe credincioși să umble în credință și să fie deschiși față de lucrarea lui Dumnezeu în oamenii de lângă ei. Ca parte a aceste chemări, membrii bisericii trebuie să aibă o perspectivă pe termen lung. Cei din jurul lui Kelly și-au pus încrederea în faptul că Dumnezeu va lucra prin ei în umblarea lor cu Hristos. Așadar, haideți să privim către diferitele persoane care au intervenit în povestea ei și să vedem ce putem învăța din aceste exemple.

Connie n-a renunțat la prietenia lor peste timp, ci s-a rugat și a așteptat oportunitățile. Acestea au venit, chiar dacă au fost necesari 15 ani. Să nu fiți ispitiți să credeți că oamenii sunt ceea ce par să fie. Să nu credeți asta nici măcar o clipă. Noi ducem cuvintele vieții înaintea celor care sunt disperați și muribunzi, indiferent cum arată ei din exterior. Așa că, rugați-vă și fiți veghetori, atât la nivel personal, cât și la nivel de comunitate a credinței.

Kanta și Hetty nu se considerau evangheliști, dar făceau o slujire de acest fel. Ele erau acei evangheliști serioși, care aveau picioarele încălțate cu râvna Evangheliei (Efeseni 6:15).

Păstorul Dave a predicat Evanghelia cu credincioșie, așa cum face săptămână de săptămână. Oamenii din congregație știu că, atunci când își aduc la biserică prietenii și membrii familiei, aceștia vor auzi Evanghelia. Dave spune adesea de la amvon: „Aceia dintre voi care sunteți astăzi aici și proveniți din alte religii, dorim să știți cât de bucuroși suntem că ați venit. Vă încurajez să vorbiți despre această predică fie cu mine, fie cu oricare dintre prezbiterii sau cu cei care v-au adus la biserică.”

Grupul mic de studiu biblic la care Kelly a participat era un loc călduros și personal pentru studierea Scripturilor.

Leeann n-a vrut să rateze oportunitatea care i s-a ivit în cale. I-ar fi fost ușor să se gândească la faptul că o relație veche de 15 ani ar fi trebuit să sfârșească într-un eșec și că, de aceea, n-ar fi meritat să-și mai ocupe timpul cu ea. Dar Leeann era echipată să mărturisească Evanghelia și apoi să discute cu oamenii, punând întrebări. Nimeni nu i-a cerut lui Kelly să „treacă linia în cealaltă tabără”. Nu s-au folosit niciun fel de tehnici care să pună presiune pe ea. Într-un anumit moment, când Leaann vorbea cu Kelly, Leeann i-a confirmat acesteia că înțelesese și își dedicase viața Evangheliei. Dar dacă ai fi întrebat-o pe Kelly cine a condus-o la Hristos, aceasta ar fi putut să fie confuză în fața acestei întrebări. Ea ar fi putut spune deopotrivă „Duhul Sfânt” și „un grup de oameni”.

Într-o cultură a evanghelizării, obiectivul tuturor este să împărtășească Evanghelia, să se roage și să folosească oportunitățile care se ivesc. Noi putem să provocăm oamenii să vină la credință, dar nu găsim în Noul Testament niciun fel de îndemnuri de a folosi rugăciunea păcătosului ca metodă de evanghelizare. Noi avem încredere că Dumnezeu îi aduce pe păcătoși la pocăință. Responsabilitatea noastră este să fim mărturisitori credincioși – cu toții.

Cum putem fi parte dintr-o astfel de cultură vibrantă a evanghelizării? Cum putem deveni evangheliști intenționali care trăiesc într-o cultură intențională a evanghelizării? Ce lucruri trebuie să punem în practică așa încât să fim pregătiți să mărturisim Evanghelia? Cred că este vorba despre șase elemente:

1. Să ne pregătim în mințile, inimile, și picioarele.

2. Să înțelegem ce este viața creștină controlată de Evanghelie

3. Să abandonăm prezumțiile noastre

4. Să vedem evanghelizarea ca pe o disciplină spirituală

5. Să ne rugăm

6. Atunci când este posibil, să jucăm rolul de lideri în evanghelizare.

1. PREGĂTIREA PENTRU MĂRTURISIRE: INIMILE, MINȚILE ȘI PICIOARELE

În prima mea carte pe tema evanghelizării, Speaking of Jesus, am arătat că există trei domenii în care fiecare trebuie să ne cercetăm cu privire la evanghelizare: Suntem noi motivați? Suntem echipați? Suntem disponibili? Aceste trei întrebări ne ajută să ne asigurăm că inimile, mințile și picioarele noastre sunt gata să mărturisească credința. De exemplu, cineva poate să aibă mulțimi de prieteni necreștini și să fie motivat să mărturisească, dar să se simtă nesigur cu privire la mesajul Evangheliei. Pe de altă parte, altcineva poate fi foarte bine pregătit să mărturisească Evanghelia, dar să nu cunoască niciun necreștin. Sau altcineva poate cunoaște Evanghelia și poate avea mulți prieteni necredincioși, dar să fie surd și orb față de realitatea spirituală a judecății veșnice în fața căreia acei prieteni stau, fără Hristos.

De-a lungul anilor, m-am întâlnit cu oameni care au trecut prin aceste teste ale „motivației”, „echipării” și „disponibilității”, și am descoperit că există două categorii principale de oameni care se simt împiedicați în mărturisirea credinței lor. Prima categorie este formată din cei care evită împărtășirea credinței lor datorită fricii. Există multe lucruri de care ei se tem: că nu știu ce să spună, că vor fi respinși, că vor părea stupizi, sau că îi vor face pe oameni să se simtă deranjați.

Cea de-a doua categorie este formată din oameni care sunt izolați de necreștini. Și există o mulțime de motive în spatele acestei izolări: poate că ei s-au retras în subcultura creștină care e comodă; ei consideră că viețile necredincioșilor sunt ofensatoare; sau, ironic, sunt prea ocupați cu lucrarea.

Atunci când ne întrebăm dacă suntem motivați, echipați și disponibili, aceste lucruri ne ajută să diagnosticăm starea lucrării noastre de mărturisire.

Dar acestea sunt criterii utile și pentru diagnosticarea culturii evanghelizării din bisericile noastre.

Odată ce am făcut o oarecare diagnoză, putem să căutăm unele soluții.

Inimi motivate în biserică

După cum noi ne cercetăm inimile în privința motivației personale, bisericile ar trebui să ia în considerare evaluarea motivației ca grup. Iată câteva întrebări pe care le-ai putea considera utile:

Cultivă biserica noastră compasiunea față de cei care nu-L cunosc pe Hristos?

Au nevoie membrii noștri să fie încurajați când inimile necreștinilor par să fie atât de împietrite?

Sunt membrii noștri convinși de faptul că Evanghelia este ceea ce produce cea mai mare schimbare pe care lumea o cunoaște – în inimile, mințile și viețile oamenilor, și în comunitate în general?

Uneori, noi motivăm inconștient congregațiile noastre folosindu-ne de instrumente nepotrivite, precum sentimentul vinovăției. Ar trebui să vrem ca membrii bisericii să fie motivați de ceea ce Scriptura ne învață și să vedem rolul membrilor ca ambasadori ai lui Hristos, mijlocind între două facțiuni rivale cu oferta păcii și reconcilierii.

Echiparea minților în biserică

Bisericile trebuie, de asemenea, să se asigure de echiparea membrilor ei în ce privește Evanghelia. Ele trebuie să folosească adunările lor pentru a întări în mod regulat practica și cunoștința Evangheliei – la toate nivelele.

Evanghelia ar trebui să fie prezentă în cântările noastre. Nora mea, Stephanie, mi-a spus că, la absolvirea liceului, ea a cântat un cântec care se cântă des la slujbele bisericii – „Dumnezeul acestei cetăți”. Jumătate dintre colegii ei erau musulmani, și n-au avut nicio problemă să se alăture acestui cântec. Dacă oamenii din alte credințe nu găsesc nicio piedică în a se alătura unui cântec la un liceu secular, cu ocazia serbării de final, putem fi destul de siguri că Evanghelia nu există într-un astfel de cântec. Cântarea „Dumnezeul acestei cetăți” este una frumoasă, cu siguranță mai bună decât orice altă melodie din cultura pop, dar în această cântare nu se găsește Evanghelia. Când mă gândesc la cuvintele unora dintre cântecele pe care le-am cântat de-a lungul anilor în biserică, pot să observ că Evanghelia este absentă din acele cântări. Acesta este motivul pentru care sunt mulțumitor pentru liderul de închinare de la biserica noastră, căci el este foarte atent în alegerea cântărilor așa încât acestea să se concentreze pe mesajul Crucii. Noi ne dorim ca Evanghelia să fie propovăduită inclusiv prin cântare.

În același timp, Evanghelia trebuie să fie prezentă în întreaga noastră predicare. Un prieten păstor a venit la mine după ce am predicat în biserica lui. Mi-a povestit întâmplarea cu un prezbiter care a complimentat una dintre predicile sale în urmă cu câteva luni și i-a vorbit despre unele dintre modalitățile în care el fusese provocat de mesajul respectiv. Dar apoi prezbiterul acela i-a spus: „Singura mea preocupare este că n-am auzit Evanghelia în mesajul tău”. Apoi prietenul meu păstor a adăugat: „Aș vrea să fac pentru tine ceea ce el a făcut cândva pentru mine. Mack, mi-a plăcut predica ta. Tehnic vorbind, a fost superbă. Dar, vezi tu, nu sunt sigur că vreun om ar fi putut veni la credință prin cuvintele pe care le-ai spus astăzi”. Avea dreptate și sunt recunoscător că a folosit acel curaj frățesc pentru a-mi arăta greșeala. Îi ajută oare predicile noastre pe oameni să-și vadă păcatul și să afle de oferta de răscumpărare din partea lui Hristos?

Există și alte domenii ale vieții de biserică ce trebuie cercetate. Rugăciunile noastre publice ar trebui să proclame faptul că Evanghelia este sursa nădejdii noastre în mijlocul îngrijorărilor pe care le aducem înaintea Domnului. Putem să ne apropiem de tronul Lui cu mult curaj, pentru că Hristos este Marele nostru Preot (Evrei 4:14-16). Putem include învățătura despre Evanghelie în lecțiile noastre de școală duminicală, în discuțiile legate de membralitate și în grupurile de ucenicizare. Putem să-i provocăm pe membrii bisericii să învețe o schiță de bază a Evangheliei și să le arătăm cum să-și prezinte mărturiile convertirii. Putem să îi îndreptăm pe oameni către cărți sau eseuri care explică Evanghelia, către publicații pe care credincioșii să le citească singuri acasă sau, chiar mai bine, alături de necreștini.

Aceste lucruri nu sunt dificil de făcut, dar este ușor să uităm de ele. Pentru a echipa congregațiile noastre, este important ca Evanghelia să fie prezentă pe deplin în toate aspectele vieții de biserică.

Picioare disponibile în biserică

Bisericile pot să analizeze dacă sunt disponibile ca grup față de necreștini chiar și doar prin a se întreba dacă părtășia lor este un cadru primitor pentru aceștia.

Dar trebuie să fim atenți aici. Este ușor să trecem de la a fi niște biserici primitoare la a deveni biserici care ciuntesc Evanghelia în dorința de a fi „prietenoase”. Din nefericire, multe biserici cad în această erezie atunci când principala lor preocupare devin necreștinii în loc să fie fidelitatea față de Evanghelie. Cea mai rapidă cale către erezie și eroare este evanghelizarea „relevantă”. Motivațiile bine intenționate care încearcă să transforme biserica după nevoile omului și nu după gloria lui Dumnezeu sunt moartea bisericilor biblice.

Biserica este chemată să fie acea comunitate centrată pe Cruce, focalizată pe Evanghelie și care Îl glorifică pe Dumnezeu spre lauda lui Hristos. Nu putem să uităm că obiectivul bisericii este să își îndrepte întreaga adorare față de Hristos, nu față de păcătoși și confortul lor. Mișcarea evanghelistică orientată către nevoile aparente ale omului și surogatele ei moderne privesc lucrurile cu totul invers. Bisericile sunt chemate să își îndrepte atenția către Dumnezeu, chiar dacă membrii lor sunt chemați să fie sensibili față de păcătoși.

Așadar, ne încurajăm noi, la nivel individual, unul pe celălalt, ca să fim în căutarea credincioșilor care participă la slujbele noastre? Suntem noi pregătiți să îi primim și să îi ajutăm să înțeleagă cu ce are de-a face o slujbă de închinare creștină? Construim noi relații de prietenie care au intenția clară de a înălța Evanghelia înaintea oamenilor? Este atât de ușor și periculos să plecăm de la prezumția că toate persoanele prezente la biserică sunt creștine!

Disponibilitatea nu are de-a face doar cu a ne deplasa așa încât să fim alături de necreștini, ci și cu verificarea „atitudinii inimii noastre”.

Tendința noastră este să îi ștergem pe oameni din mințile noastre: prietenii la care ne gândim că n-ar fi vreodată interesați de creștinism; colegii care par să fie prea păcătoși, care au înaintat prea mult în păcat, sau membrii de familie care spun că dialogurile despre „religia ta” depășesc limita. Atunci când încep să gândesc în felul acesta, am nevoie de prieteni care să-mi amintească de faptul că nicio inimă nu este prea împietrită pentru puterea Duhului Sfânt.

Astfel, într-o cultură a evanghelizării, noi ne gândim cu atenție la trei lucruri: cum ne motivăm inimile, cum ne echipăm mințile, și cum punem picioarele noastre în acțiune.

2. CENTRALITATEA EVANGHELIEI

Bisericile trebuie să trateze Evanghelia ca pe o cale de viață. Centralitatea Evangheliei este crucială pentru o cultură a evanghelizării.

Atunci când proaspătul și smeritul apostol Pavel l-a mustrat pe Petru, acel senior și stâlp al Bisericii, trebuie să fi trăit intens acel moment (Galateni 2:11-14). Dincolo de orice, Petru umblase cu Isus vreme de trei ani în Palestina. El predicase mesajul harului în Faptele Apostolilor 2, deschizând astfel ușile primei biserici. El potolise pornirile Sinedriului, tribunalul care-L dăduse pe Hristos la moarte cu doar câteva săptămâni înainte.

Dar, în Galateni, Pavel ne spune că frica de oameni l-a determinat pe Petru să se poticnească. El alunecase către Lege și uitase că harul lui Dumnezeu fusese dat tuturor. La prima vedere, problema avea de-a face cu masa și mâncărurile, dar Pavel a văzut acolo semnificații mai profunde. Acțiunile lui Petru se aflau în opoziție cu justificarea exclusivă prin har. Relatarea din Galateni este importantă pentru că îi ajută pe creștini să înțeleagă harul lui Dumnezeu arătat nouă în Hristos. Pavel chiar spune în Galateni 2:5 că această „luptă de familie”, dintre Petru și el, a păzit Evanghelia.

Pavel folosește o frază care ne este de mare ajutor în înțelegerea felului în care trebuie să ne păstrăm viețile concentrate pe Evanghelie. El spunea că Petru „nu umblă drept după adevărul Evangheliei” (Galateni 2:14). Această mică expresie deschide pentru noi un întreg domeniu al discuțiilor despre Evanghelie. Ea ne spune că Evanghelia nu este doar un mesaj al mântuirii, ci și un mod de a trăi.

Am descoperit că, atunci când noi trăim Evanghelia, împărtășirea Evangheliei devine o parte mult mai predominantă în viețile noastre. Cu toate acestea, trăirea Evangheliei nu este totuna cu trăirea morală. La suprafață pot părea asemănătoare, și probabil că din acest motiv chiar și apostolul Petru putea să ajungă confuz. Dar a încerca să trăiești o viață morală este imposibil. Trăirea unei vieți în Evanghelie este un dar de la Dumnezeu.

Cum să trăiești Evanghelia

A spune că noi ar trebui să trăim Evanghelia și a cunoaște cum are loc acest lucru sunt două lucruri diferite. Din fericire, Biblia ne învață cum să facem asta. Noul Testament preia adesea o temă a Evangheliei și o aplică vieților noastre.

Unii ar putea susține că tot ceea ce face Pavel este o aplicație a Evangheliei. Acesta este o modalitate bună prin care să înțelegem epistolele lui: el predică Evanghelia, apoi vorbește despre implicațiile Evangheliei în viețile noastre. O „implicație” nu este în ea însăși mesajul Evangheliei, ci un lucru care decurge din Evanghelie. De exemplu, Pavel ne spune că iertarea noastră reciprocă este legată de Evanghelie: „...iertați-vă unul pe altul. Cum v-a iertat Hristos, așa iertați-vă și voi” (Coloseni 3:13). Modul nostru de a trăi este legat de Evanghelie: „purtați-vă într-un chip vrednic de Evanghelia lui Hristos” (Filipeni 1:27). Chiar și felul în care noi lucrăm în poziții de autoritate este legat direct de Evanghelie:

„Știți că domnitorii Neamurilor domnesc peste ele, şi mai marii lor le poruncesc cu stăpânire. Între voi să nu fie așa. Ci oricare va vrea să fie mare între voi, să fie slujitorul vostru; și oricare va vrea să fie cel dintâi între voi, să vă fie rob. Pentru că nici Fiul omului n-a venit să I se slujească, ci El să slujească și să-Și dea viața ca răscumpărare pentru mulți” (Matei 20:25-28).

Așadar, pentru creștini, felul în care noi iertăm, felul în care trăim, felul în care slujim și conducem și, în realitate, tot ce se petrece în viețile noastre ar trebui să fie înrădăcinat în Evanghelie.

Dar ce are aceasta de-a face cu o cultură a evanghelizării? Păi, totul.

Dacă înțelegem Evanghelia ca fiind calea vieții, acest lucru ne determină să ne asigurăm că viețile noastre sunt în rânduială cu Evanghelia în orice aspect. Mai apoi, aceasta face ca Evanghelia să fie reflectată de către noi indiferent dacă suntem alături de credincioși sau de necredincioși. Când trăim vieți centrate în Evanghelie, ne vom descoperi propovăduind Evanghelia. Dacă părtășia noastră știe cum să aplice Evanghelia în toate aspectele vieții, comuniunea noastră va exploda de o evanghelizare centrată în Evanghelie.

3. RENUNȚAREA LA PREZUMȚIILE NOASTRE

Atunci când acționăm ca și cum Evanghelia ar fi propovăduită de la sine, facem un lucru distrugător. Și spun acest lucru pe cât de clar îmi stă în putință. Când credem că Evanghelia este propovăduită de la sine, începem să gândim că toți oamenii care vin la biserică sunt creștini. Oricât de improbabil ar fi acest lucru, mulți oameni din bisericile noastre se comportă ca și cum acest lucru ar fi adevărat.

Acea prezumție greșită conduce la următoarea: nu este nevoie să mai mărturisim, să învățăm sau să predicăm Evanghelia. În timp, confuzia legată de Evanghelie crește: acțiunile exterioare sunt confundate cu credința creștină adevărată. Moralitatea devine o așteptare de la cei necredincioși, și nu un răspuns al dragostei Evangheliei. Crucea este tratată ca un simplu exemplu, nu ca fiind locul unde mânia lui Dumnezeu și dragostea Lui se întâlnesc într-un mod unic. În final, Evanghelia se pierde cu totul din vedere.

Aceasta este o mascaradă în comunitatea creștină. Iată de ce Pavel l-a învățat pe Timotei să păzească Evanghelia și să o transmită mai departe cu grijă. El știa că Evanghelia poate fi pierdută.

Nu lăsați ca prezumțiile voastre să ucidă mărturisirea Evangheliei prin comunitatea credinței voastre – ucideți-le voi acum. Dacă sunteți plictisiți de Evanghelie, aveți nevoie să priviți din nou cu profunzime la păcatul din inima voastră. Mai grav, dacă Evanghelia nu rezonează în inima ta, cercetează-te să vezi dacă ești convertit cu adevărat.

Andrei a venit la părtășia noastră ca student în al doilea an de universitate. Era tentant să-l împingem către conducere, pentru că avea destulă experiență în lucrare. Fusese lider în grupul său de tineret, iar copiii îl iubeau. Era talentat și cu chitara. Era atrăgător, arăta bine și un tip bun la toate. În calitate de fiu de păstor, el cunoștea toate chestiunile care țineau de creștinism și memorase versetele biblice de care să se folosească în orice circumstanță.

Și acestea l-au ajutat bine până când am început să facem un studiu biblic aprofundat. Studiam Evanghelia după Marcu. Andrei era plictisit. El știa toate relatările despre Isus și fiecare lecție i se părea repetitivă. Dar a devenit brusc un tânăr cu un sentiment de neliniște – Duhul Sfânt lucra. În timp ce citeam Marcu 8, care relatează felul cum Isus a vindecat un orb la a doua atingere, Andrei a fost copleșit dintr-o dată de conștientizarea faptului că, chiar dacă fusese aproape de Isus vreme de mulți ani, de fapt nu-L putea „vedea” pe Isus. Așa cum acel orb spunea inițial că îi vedea pe oameni umblând asemenea copacilor, și a avut nevoie de o a doua atingere, tot așa și Andrei, care petrecuse atât de mult timp într-o comunitate creștină, a conștientizat că nu era un ucenic adevărat al lui Hristos.

Andrei s-a pocăit de păcatul său, de cel mai rău și mai împietrit păcat, acel păcat care este cel mai greu de dezrădăcinat, păcatul cel mai condamnat de către Isus: mândria spirituală și aroganța religioasă. Convertirea lui Andrei este una dintre cele mai miraculoase pe care le-am văzut, tocmai datorită vieții lui anterioare, care părea atât de apropiată de cea a unui creștin adevărat. Totuși, când Andrei și-a pus credința completă și încrederea în Isus, schimbarea a fost evidentă. A înțeles clar Evanghelia. Era bucuros de lucrurile pe care anterior credea că trebuie să le facă datorită celorlalți. Andrei a înțeles acum ce s-a petrecut cu el.

Dar gândește-te ce s-ar fi întâmplat dacă acea biserică ar fi plecat de la prezumția că Evanghelia este propovăduită de la sine. Andrei ar fi ajuns să fie pus lider. Cei din jurul lui ar fi continuat să presupună că el era creștin. Ca necreștin, el le-ar fi predat lecții copiilor bisericii și celorlalți studenți din părtășia adunării. Mai rău decât orice, Andrei ar fi fost pierdut în păcatul său chiar în timp ce congregația îl recunoștea drept credincios.

Întotdeauna vor exista în bisericile noastre oameni care doar vor arăta asemenea credincioșilor, motiv pentru care este atât de important să continuăm să propovăduim Evanghelia. Acești oameni au tendința de a fi tocmai cei care vor face pasul înapoi, vorbind despre cât de plictisitor și repetitiv este să insistăm pe Evanghelie.

A existat o vreme când astfel de lucruri m-ar fi tentat să energizez adunările noastre, dar acum, când cineva îmi spune că Evanghelia este plictisitoare sau că trebuie să trecem la învățături mai pertinente, preiau un astfel de semnal ca pe un steguleț galben care mă împinge să continui și să aflu ce vrea să spună cu asta. Există mulți oameni care pretind că sunt credincioși. Există și mai mulți care au fost asigurați în mod greșit că sunt creștini pentru că așa au fost crescuți, pentru că au fost implicați în biserică sau pentru că au avut standarde morale înalte. Cunoscând aceste lucruri, nu mă mai simt ispitit să tolerez prezumția că Evanghelia este predicată de la sine. Vreau să fiu direct din nou: opriți-vă din a presupune că toți cei din jurul vostru și din adunările voastre creștine sunt credincioși. Plecați de la prezumția că există și necreștini în interiorul lor.

Am predicat recent la capela de la Southern Baptist Theological Seminary. Acesta este un seminar teologic cu o dedicare evanghelică puternică. Eu admir profund atât administrația cât și facultatea ca atare. Am încredere în faptul că studenții lor sunt profund dedicați lucrării. Cu toate acestea, rămân la convingerea că vreau ca Evanghelia să fie clară în predicarea mea, și fac asta nu doar ca pe un model pentru cei care vor să devină păstori, ci și pentru orice oaspeți care ar putea să fie prezenți acolo. Ca să fiu franc, am trăit suficient și am văzut prea mulți oameni care anterior s-au aflat în lucrare și care fie au decăzut, fie au venit la credință, așa că nu mă mai gândesc că printre cei ce mă ascultă n-ar exista și astfel de oameni, care nu sunt decât niște necredincioși care se pretind ceea ce nu sunt: seminariști care nu-L cunosc cu adevărat pe Hristos.

Cum stau lucrurile cu copiii noștri? Mulți copii se roagă rugăciunea păcătosului când sunt la vârsta de cinci ani, dar am văzut mulți copii de felul acesta care vin la Hristos când ajung la vârsta facultății. Și am plâns alături de mulți părinți ai căror copii au ajuns la vârsta adultă și sunt departe de credință, chiar dacă acești copii s-au comportat, pe parcursul creșterii lor, asemenea unor creștini. Continuă să le vorbești copiilor tăi despre Evanghelie, atât acasă cât și la biserică.

Ceva mai devreme, am subliniat că Evanghelia trebuie să fie clară în tot ceea ce noi facem fiind comunități ale credinței, așa încât membrii să fie echipați și să o mărturisească. Dar ea trebuie să se regăsească de asemenea în tot ceea ce facem, așa încât necredincioșii să poată fi aduși la credința în Hristos.

Așa ajungem noi să cântăm Evanghelia. Noi acordăm atenție deosebită cuvintelor pentru că vrem să ne asigurăm că ele proclamă adevărurile despre Isus. Cunosc o femeie din biserica noastră care a venit la Hristos în timp ce cântam un cântec despre lucrarea răscumpărătoare a lui Hristos.

Așa ne rugăm noi Evanghelia. Chiar și atunci când ne rugăm înaintea meselor, putem recunoaște că, chiar dacă suntem mulțumitori pentru providența lui Dumnezeu, suntem cu mult mai mulțumitori pentru grija acordată sufletelor noastre prin Evanghelie.

Așa predicăm noi Evanghelia. Am menționat deja că predicile noastre trebuie să fie îmbibate de Evanghelie și că trebuie să verificăm dacă cineva ar putea veni la credință prin ascultarea predicii. Dar sunt oamenii încurajați să vorbească despre predici după ce slujba s-a încheiat, dacă au întrebări? Eram la o întâlnire de familie, când un tată a spus: „Bine, ascultați, vreau să spuneți un lucru care v-a încurajat în legătură cu predica de astăzi”. Trebuie să insistăm mai mult pe astfel de lucruri.

Caută să vezi Evanghelia în studiile tale biblice. Ea se găsește acolo, în textul studiat. Ai încredere în Isus atunci când El spune că toată Scriptura Îl are ca obiectiv pe El (Luca 24:27). Nu presupune niciodată că toți oamenii știu Vestea Bună a lui Isus Hristos. Mult prea mulți oameni intră și ies din bisericile noastre fără a o auzi. Să nu riscăm în felul acesta.

4. EVANGHELIZAREA CA DISCIPLINĂ SPIRITUALĂ

Disciplinele spirituale, precum rugăciunea, studiul biblic și adunarea în comunitatea bisericii sunt mijloace ale harului în viețile noastre. Creștinii care învață aceste practici devreme în umblarea lor cu Hristos vor crește în credința lor. Dumnezeu folosește disciplinele spirituale spre sănătatea noastră spirituală. Noi creștem pe măsură ce le practicăm, dar viețile noastre creștine devin lunecoase când nu le folosim. Te-ai gândit vreodată la evanghelizare ca la o disciplină spirituală?

Don Whitney a scris o carte excelentă pe tema disciplinelor spirituale. El mi-a spus că este singura carte pe care o cunoaște și care spune în mod explicit că evanghelizarea trebuie tratată ca disciplină spirituală. Iată ce spunea el:

„Evanghelizarea este rezultatul natural al vieții creștine. Noi toți ar trebui să fim capabili să vorbim despre ceea ce Domnul a făcut pentru noi și ce înseamnă El pentru noi. Dar evanghelizarea este de asemenea o disciplină prin faptul că noi trebuie să ne disciplinăm pe noi înșine așa încât să ne implicăm în contextul evanghelizării, adică nu trebuie doar să așteptăm ca oportunitățile de mărturisire a Evangheliei să se ivească înaintea noastră.

În Matei 5:16, Isus a spus: ‚Tot așa să lumineze și lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele voastre bune, și să slăvească pe Tatăl vostru, care este în ceruri’. A lăsa ca lumina ta să strălucească înaintea altora înseamnă mai mult decât a nu face nimic care să împiedice lumina să strălucească. Gândește-te la îndemnul Lui ca și cum ar fi fost exprimat în termenii următori: ‚Fie ca lumina faptelor bune să strălucească în viața ta și ca dovada schimbării care Îl onorează pe Dumnezeu să radieze din tine. Să înceapă acum! Fă loc acestui lucru în viața ta’.”⁸

Mai departe, Whitney spunea: „Dacă nu ne disciplinăm pe noi înșine în practica evanghelizării, este foarte ușor să ne scuzăm chiar și pentru faptul că n-am mărturisit niciodată Evanghelia”⁹. Whitney crede că esența disciplinării proprii în evanghelizare înseamnă să o plănuim; înseamnă ca cei credincioși să-și pună evanghelizarea pe agenda lor. Dumnezeu folosește o astfel de disciplină. Poate că nu vei avea de-a face cu o oportunitate evanghelistică de prima dată dar, pe măsură ce ne disciplinăm, vine o zi când ne vom regăsi într-o discuție uimitoare despre Isus cu un necreștin, când vom proclama puterea Lui mântuitoare și vom spune ce poate face El pentru cei care doresc cu adevărat să Îl cunoască pe Isus și iertarea Lui.

5. ROLUL RUGĂCIUNII

Îmi place acel citat care este atribuit lui Charles H. Spurgeon: „Doamne, mântuiește-i pe cei aleși, și mai alege-i și pe alții.” Îmi place această rugăciune și atitudinea din spatele ei. Noi nu îi știm pe cei pe care Dumnezeu îi cheamă la Sine. Faptul că ne rugăm ca alți oameni să fie mântuiți ne păstrează proaspătă în minte această realitate. M-am rugat vreme de 20 de ani pentru sora mea, Linda, și aproape că renunțasem la un moment dat să mai sper. Dar Dumnezeu, în îndurarea Lui, a atras-o la Sine. Acest lucru îmi dă speranță că și alți membri ai familiei și prieteni, pentru care m-am rugat vreme îndelungată, ar putea veni și ei la credință. Eu mă rog în mod regulat în felul următor: „Doamne, nu lăsa să treacă un an fără să fiu direct implicat în a vedea pe cineva venind de la Tine cu credință”. Și Dumnezeu a fost credincios acestei rugăciuni. Dacă Dumnezeu mi-ar mai da ani de trăit, când voi ajunge în cer ar putea exista 50 sau 60 de oameni în viețile cărora Dumnezeu m-a folosit ca instrument pentru a-i vedea venind la credință. Ce bucurie ar fi aceea!

Fă-ți o regulă din a te ruga în mod constant pentru cei care nu-L cunosc pe Hristos. Roagă-te în decursul slujbelor de la biserică, în grupuri mici, în adunările din casă, cu ocazia evenimentelor speciale și ca parte a timpului tău devoțional. Am un prieten care spune că încearcă să se roage asemenea puritanilor, să rostească rugăciuni la care „Dumnezeu ar roși să nu răspundă”. Fă în așa fel încât oamenii din jurul tău să știe că mântuirea celor pierduți se găsește în inima ta înaintea lui Dumnezeu.

6. CONDUCEREA SPIRITUALĂ

Unul dintre elementele cheie necesare unei culturi a evanghelizării este conducerea bisericii sau a părtășiei. Dacă este important ca membrii să ia parte la această lucrare, este de două ori mai important ca prezbiterii și păstorii să conducă prin învățare și prin a fi modele în evanghelizare.

Dave, păstorul meu, locuiește într-o clădire de apartamente situată în imediata vecinătate a unui centru comercial. El îi cunoaște pe nume pe paznicii și personalul de întreținere. S-a întâlnit cu toții casierii de la supermarket și cu toți chelnerii de la restaurantul Tex-Mex, favoritul lui. Mai mult, se tunde frecvent așa încât să poată construi o relație cu frizerul lui. Dave este un tip prietenos, dar simplul lui fel de-a fi nu este principala motivație în toate aceste legături pe care le face cu oamenii. El este motivat de preocuparea lui pentru acești oameni și de o dorință de a le vorbi despre Evanghelie, lucru pe care îl face adesea. El face cunoștință adeseori cu oamenii din complexul de apartamente unde locuiește, și care vin alături de el la biserică și îl ascultă predicând. Apoi noi doi ne implicăm în discuții evanghelistice cu ei. Întotdeauna plec de la aceste conversații încurajat să îmi mărturisesc mai departe credința.

Dincolo de învățare și practicarea evanghelizării ca model pentru congregație, unul dintre cele mai importante lucruri pe care liderii le pot face este pur și simplu să vorbească despre evanghelizare. Dacă ești păstor, este important să pui deoparte un timp anume în întâlnirile cu lucrătorii și cu prezbiterii, ca să vorbiți despre eforturile voastre personale de răspândire a Evangheliei. Căutați modalități în care să vă rugați și să vă încurajați în evanghelizare în orice întâlniri ale liderilor bisericii.

Conduceam cândva un seminar pe tema evanghelizării într-o biserică. Păstorul m-a întrebat care credeam că fusese cea mai utilă parte din seminarul acela. Răspunsul meu a fost acesta: „Cred că cel mai util a fost simplul fapt că vorbim despre evanghelizare.”

S-a uitat la mine un pic confuz.

„Da”, am spus eu, „subliniez asta. N-are o importanță atât de mare ceea ce am spus, pe cât este de important faptul că ne concentrăm atenția asupra acestui subiect. Este important că v-ați pus timp deoparte pentru a vă gândi la evanghelizare. Oamenii și-au pus deoparte o jumătate de zi, s-au rugat pentru prietenii necreștini și s-au gândit ce ar trebui să facă pentru a evangheliza, iar acest lucru este mai util decât oricare dintre aspectele pe care le-am tratat eu aici. Faptul că tu, ca lider al acestei biserici, ai aranjat organizarea acestui seminar, acest lucru este cea mai importantă afirmație din tot seminarul.”

Păstorul Pete îi încurajează în mod obișnuit pe oameni să vorbească despre orice oportunități evanghelistice au avut în decursul săptămânii anterioare. Când oamenii au conștientizat că acest lucru se petrece săptămânal, ei nu doar că au început să vină la întâlniri pregătiți să mărturisească felul în care Dumnezeu i-a folosit, ci au devenit mult mai atenți la oportunitățile din jurul lor în decursul săptămânii. Aceasta este o modalitate simplă prin care poți să păstrezi evanghelizarea ca o slujire prioritară în biserică.

Dacă vrem ca evanghelizarea să fie un aspect prioritar în bisericile noastre, atunci ea are nevoie de încurajare constantă, de antrenare constantă și de o conducere focalizată pe termen lung, o conducere de felul aceleia pe care păstorii menționați anterior o fac în congregațiile lor.

Ne-am îndreptat atenția în acest capitol către elementele preparatorii importante pentru mărturisirea credinței noastre. Toate acestea sunt critice, dar obiectivul nu este să fim doar pregătiți, ci să ne și regăsim în conversații cu oamenii, pentru cadrul cărora să le transmitem înseși cuvintele vieții. Subiectul următorului nostru capitol se referă la idei legate de cum să avem astfel de conversații.

Capitolul 5

MĂRTURISIREA CREDINȚEI NOASTRE

La câțiva ani după ce ne-am căsătorit, eu și soția mea am cumpărat o carte despre căsnicie. Era o carte pe care ar fi trebuit să o fi citit înainte de cununie și cu siguranță că aveam nevoie de ea devreme în căsnicia noastră. Când am deschis-o pentru prima dată, am citit cuprinsul și am deschis direct la capitolul care mi s-a părut cel mai interesant. Acel capitol începea în felul acesta: „Capitolul de față se poate să fie acela la care mulți dintre voi ați deschis cartea, înainte să citiți capitolele anterioare, dar aș vrea să vă încurajez să o luați de la început”. Am rămas uimit. Cum știa autorul că voi deschide la acel capitol? Era vorba despre capitolul care trata relațiile intime. Trebuie să recunosc că acel capitol legat de relațiile intime era mai interesant sau mai atractiv decât ar putea fi acest capitol, legat de mărturisirea credinței noastre, dar bănuiesc că există mulți care vor deschide la acest capitol înainte să le citească pe cele anterioare. Dacă ești unul dintre aceia, foarte bine! Nu vreau să îți spun să mergi înapoi și să citești celelalte capitole.

Apreciez faptul că vrei să-l citești măcar pe acesta. Am încredere că poți defini evanghelizarea, Evanghelia și convertirea biblică. Sunt sigur că ești dintre cei care au respins evanghelizarea pragmatică sau obsesia cu programele evanghelistice, și că ești conștient de chemarea convingătoare de a dezvolta o cultură a evanghelizării. Ești unul dintre cei care văd biserica drept marele plan al lui Dumnezeu pentru evanghelizare și că dezvoltarea unei culturi a evanghelizării în contextul bisericii este cel mai bun lucru pe care îl putem face pentru propovăduirea Evangheliei. Sunt convins că te-ai pregătit să fii un evanghelist intențional, pentru că vezi Evanghelia ca pe o cale de viață, pentru că nu pleci niciodată de la prezumția că Evanghelia se predică de la sine, pentru că tratezi evanghelizarea ca pe o disciplină spirituală și te rogi pentru prietenii tăi, care nu-L cunosc pe Isus. Iar dacă ești în conducerea bisericii, sunt sigur că te-ai implicat în evanghelizare, prin predicare și practică. Minunat. Totuși, dacă vreunul dintre aceste puncte este un concept nou sau este încețoșat în mintea ta, ai face bine să citești cartea de la început. Dincolo de asta, ajungem la acest capitol – capitolul unde vedem cum să le vorbim altora despre Isus.

CUM SĂ VORBIM CA NIȘTE AMBASADORI

După părerea mea, nu există vreo învățătură mai bună despre cum să vorbim despre Isus decât ilustrația pe care Pavel o face cu privire la calitatea de ambasadori, în 2 Corinteni 5:20-21:

„Noi dar, suntem trimiși împuterniciți ai lui Hristos; și, ca și cum Dumnezeu ar îndemna prin noi, vă rugăm fierbinte, în Numele lui Hristos: Împăcați-vă cu Dumnezeu! Pe Cel ce n-a cunoscut niciun păcat, El L-a făcut păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui Dumnezeu în El”.

Pavel ne cheamă să ne amintim de puterea care stă în spatele mesajului: Hristos Însuși. Ni se spune despre responsabilitatea noastră enormă de a fi reprezentanți ai Împărăției lui Dumnezeu. Noi suntem ambasadorii lui Hristos. Suntem chemați să îi privim pe oameni diferit – să lăsăm la o parte imaginea umanistă și lumească a altora și să-i cunoaștem și să-i iubim, înțelegând că sunt niște păcătoși pierduți care au nevoie să fie împăcați cu Dumnezeu.

Trebuie să înțelegem corect mesajul. Dincolo de orice, ambasadorii nu au libertatea de a-l schimba. Slujba lor este să îl prezinte foarte clar. În mod asemănător, nici nu trebuie să adăugăm sau să scoatem ceva din mesajul lui Hristos. Trebuie să-l transmitem corect, așa încât păcătoșii să poată fi împăcați cu Dumnezeul cel sfânt, Creatorul universului, Acela care deține totul, atât pe noi, cât și pe cei din jurul nostru. În ciuda faptului că păcatul nostru este un rău săvârșit înaintea Lui, El a deschis o cale de mântuire prin a-L face pe Cel ce nu cunoscuse niciun păcat să fie făcut păcat – adică să preia păcatul nostru – și să primească pedeapsa dreaptă a lui Dumnezeu în locul nostru, pe cruce. Acest lucru a fost făcut așa încât, în Isus, noi să devenim neprihănirea lui Dumnezeu. Putem fi restaurați într-o relație corectă cu Dumnezeu prin credința în Hristos, prin pocăința față de păcat, și prin întoarcerea noastră la El cu credință. Acesta este mesajul care ne-a fost dat să-l transmitem lumii.

Trebuie să propovăduim acest mesaj, indiferent de disconfortul produs, de efortul necesar și de rușinea îndurată. Ambasadorii există pentru a transmite mesaje. Tot astfel, noi trebuie să strigăm: „Împăcați-vă cu Dumnezeu!” Se poate să nu ne simțim ca și cum am fi reprezentanții Împărăției lui Dumnezeu, dar aceasta este calitatea noastră. În felul acesta suntem văzuți în lumea spirituală, și este un adevăr zdrobitor. Evident, putem fi ambasadori buni sau ambasadori răi. Dacă citești această carte, presupun că vrei să te achiți bine de acest rol, așa că hai să ne gândim la câteva modalități în care putem să facem mai bine lucrarea la care suntem chemați.

AMBASADORII ȘI ABORDAREA LOR: CONVERSAȚII SERIOASE

Iată o scrisoare pe care am primit-o și care mi-a atins inima. Pe măsură ce o vei citi, gândește-te la felul cum ai fi răspuns la ea:

„Dragă Mack,

M-am rugat vreme îndelungată pentru Candice, anume ca să pot avea oportunități să-i mărturisesc Evanghelia. Iată câteva informații generale despre situația ei: Candice a fost crescută în religia catolică, dar astăzi nu mai merge la nicio biserică. Ea trăiește un stil de viață homosexual în contextul unei familii cu patru copii. Copiii sunt, biologic, ai partenerei ei, dar ea este cea care se ocupă în principal de ei. Mama lui Candice are cancer, și locuiește la peste o mie de mile depărtare de ea. O cunosc pe Candice deja de peste 25 de ani, și am lucrat cu ea în decursul ultimilor doi. Ea știe că eu tratez cu seriozitate credința mea și, în general, aș putea spune că mă prețuiește. M-am oferit să mă rog pentru ea, lucru pe care îl apreciază, și uneori m-a ajutat financiar să merg în călătorii misionare pe termen scurt.

Într-o zi, în timp ce îmi povestea că și-a vizitat mama, a izbucnit în plâns. N-am văzut-o niciodată plângând. Pe când stăteam acolo, lângă ea, în mintea mea încercam să formulez Evanghelia potrivit cu situația ei și să îmi imaginez o modalitate de a-i comunica ceva care să aibă valoare veșnică și care să nu creeze impresia că nu manifest compasiune față de ea. În final, n-am spus nimic care să aibă o valoare veșnică evidentă. Doar am încercat să o mângâi și s-o fac să se simtă liberă să plângă în prezența mea, ca și să afirm că simpatizez cu situația ei delicată. Cred că puteam să fac lucruri mai bune pentru ea.

Reflectând mai târziu la acea situație, am ajuns la concluzia că mi-aș fi dorit să fi spus ceva de genul următor: „durerea pe care o simți acum este normală într-o lume zdrobită, bolnavă de păcat. Această lume este decăzută și nu se poate asemăna cu lumea pe care Dumnezeu o creează atunci când va împăca toate lucrurile cu Sine”. Cred că am ezitat să spun ceva de genul acesta, pentru că nu voiam să creadă, așa cum fac mulți oameni, că nu există nimic cerut din partea lor pentru a fi părtași acestei împăcări cu Dumnezeu. Oare ar fi trebuit să spun așa ceva? Sau să zic altceva?

Kim.”

Acestea sunt întrebări dificile într-o lume atât de complicată. Iată cum i-am răspuns eu:

„Dragă Kim,

În primul rând, cred că faptul că ai permis cuiva să se simtă în largul ei să plângă în prezența ta este un lucru destul de bun, dar știu cum te simți – este acel simțământ că avem ceva atât de prețios de oferit, care are o putere de mângâiere atât de mare în mijlocul durerii, și că dacă am putea să trecem peste toate piedicile care se ridică în jurul oamenilor, ținându-i departe de Hristos, aceștia ar putea să-L cunoască pe Acela care, într-o zi, va șterge toate lacrimile. Dar, ca să complic și mai tare lucrurile, noi știm cât de aproape se găsesc ei de adevăr – „el se găsește în inima mea, iar eu stau chiar lângă tine” – dar ei pur și simplu nu-l pot vedea.

Dar, ca să mă întorc la relatarea ta cu privire la Candice: poate că Dumnezeu zdrobește, prin mărturia ta, barierele din inima ei față de Hristos. Evident, nu știu ce vrea să lucreze Duhul Sfânt, dar se poate ca tocmai acea mângâiere pe care i-ai adus-o să fi fost cel mai bun lucru pe care să-l faci în acel moment, într-un lung șir de lucruri bune pe care ea le-a văzut în tine.

Lucrul pe care îl ai de făcut acum, după părerea mea, este să ai o discuție cu ea. Ar fi oare posibil să o inviți pe Candice la o cafea și la o conversație? Eu i-aș spune ceva de genul următor: „Candice, vreau să discut cu tine despre lucruri spirituale la o cafea. Te-ai simți deranjată de asta?” După experiența mea, atunci când îi reasigurăm pe oameni de faptul că noi știm că credința poate fi ofensatoare, ei au tendința de a fi mai deschiși.

Cu ocazia unei cafele sau a unui prânz, i-aș spune ceea ce tu ai spus (îmi place felul cum te-ai exprimat): „Această durere pe care o simți este una normală într-o lume decăzută, bolnavă de păcat”. Sigur că te-aș încuraja să spui acest lucru dar, imediat după aceea, i-aș cere permisiunea din nou să-i arăt felul în care Dumnezeu împacă cu Sine o lume decăzută: „Candice, îmi dai voie să-ți spun cum cred eu că lucrează un Dumnezeu plin de dragoste într-o lume decăzută?” Și apoi, „Candice, lacrimile tale m-au copleșit cu adevărat și, gândindu-mă la asta, nu pot să-mi scot din minte faptul că ar putea exista ceva mai important de știut în situația ta precum mesajul lui Hristos”; sau „știu că religia poate crea ziduri de despărțire dar, Candice, în ultimii 2000 de ani, oamenii au descoperit că mesajul lui Isus este cheia pentru a înțelege viața și moartea, și vreau să-ți spun care este acest mesaj”; ori „Candice, știi că eu cred într-un Dumnezeu crucificat, adică un Dumnezeu care S-a identificat cu moartea noastră. Acest lucru are o importanță atât de mare pentru situația ta, încât vreau să îți explic mesajul lui Isus” – spune-i ceva de genul acesta sau o combinație a acestor mesaje. Tu ar trebui să știi mai bine ce să spui în contextul relației tale cu Candice, dar obiectivul este să-i oferi o prezentare onestă și clară a Evangheliei, care să aibă în ea plinătatea semnificației eterne și să o ajute să-și cunoască cea mai mare nevoie: să se pocăiască de păcatul ei și să răspundă ofertei lui Isus cu credință.

Într-un sens, preocuparea mea ar fi mai degrabă ca mama ei să audă o prezentare clară Evangheliei, dacă n-a auzit până acum, dar trec dincolo de ceea ce mi-ai spus. Apropo, se poate să te ajute să citești cartea Is God Anti-Gay? de Sam Allberry.

Fratele tău,

Mack.”

Acest schimb de scrisori arată unele dintre principiile de bază pe care eu le folosesc în conversațiile pe tema credinței. Ele includ lucruri precum:

Acordați-vă îngăduință când mărturisiți Evanghelia. Am observat că adesea ne este teamă de evanghelizare pentru că există atât de multe modalități în care putem greși. Putem rata să transmitem mesajul. Putem să tăcem când ar trebui să vorbim. Pot să spun lucruri pe care ulterior să cred că au fost nepotrivite situației. Dar este bine să îți reamintești că până și greșelile tale te pot ajuta să devii un ambasador mai bun.

Întâlnește-i pe oameni acolo unde se află ei.

Caută uși deschise. O cultură a evanghelizării ne este cu adevărat de ajutor în aceste aspecte. Când membrii bisericii mărturisesc despre ușile deschise pe care le-au văzut în jurul lor, alți membri ar putea să vadă în acestea oportunități în care să se implice.

Manifestați compasiune și arătați o inimă blândă față de alții. Amintiți-vă că și voi sunteți păcătoși. Smerenia întărește mărturia Evangheliei.

Amintește-ți că avem răspunsurile la cele mai mari întrebări ale vieții. Iată lucruri de valoare pe care le poți oferi. Când realitatea vieții trece dincolo de barierele superficiale care îi țin pe oameni departe de Dumnezeu, aceea este conjunctura în care poți să faci să strălucească lumina Evangheliei. Nu o ascunde în acel moment.

Concentrează-te pe separarea oamenilor de Dumnezeu, nu pe ideea că ei trebuie să fie moralmente ireproșabili.

Fii intențional în conversația asta. Plănuiește-ți ce să spui. Acest lucru te ajută să spui lucruri utile și nu lucruri ofensatoare sau urâte.

Recunoaște ce știi și ce nu știi. Expresia lui Kim, „o lume bolnavă de păcat”, recunoaște adevărul pe care îl vedem în jurul nostru. Creștinul supraviețuiește într-un astfel de mediu pentru că el știe cum să meargă pe cale. Eu am descoperit de asemenea că este util să le spun oamenilor că nu știu întotdeauna motivațiile care stau în spatele acțiunilor lui Dumnezeu, dar am încredere în El pentru că este Acela care aduce sens într-o lume decăzută.

Este bine, chiar dacă nu este întotdeauna necesar, să ceri permisiunea de a mărturisi mesajul Evangheliei.

Pune o mulțime de întrebări. Fii un bun ascultător.

În final, dacă anticipezi o anumită problemă din viața cuiva, este bine să cunoști cum să tratezi astfel de aspecte prin a citi o carte sau prin a vorbi cu cineva care știe suficiente lucruri despre problema respectivă.

AMBASADORII TREBUIE SĂ FIE CURAJOȘI ȘI CLARI

Dacă aș fi întemnițat pentru Evanghelie, sunt sigur că le-aș cere prietenilor să se roage ca Dumnezeu să mă scoată de acolo. Totuși, rugăciunea lui Pavel, în temniță, era ca el să aibă curaj și claritate în Evanghelie (Efeseni 6:19; Coloseni 4:3-4).

Eu cred că elementul cel mai necesar pentru evanghelizare, cel puțin în comunitatea creștină din America de Nord, este curajul. Acesta este un aspect în care putem învăța mult de la frații și surorile noastre care trăiesc acolo unde nu există libertate religioasă.

L-am cunoscut cândva pe un iranian, pe nume Farshid, pe când el a venit în casa noastră din Dubai, la o întâlnire de studenți. Am stat alături de el în timp ce Nisin ne vorbea. Probabil că erau vreo 30 de studenți în cameră. Pe când Nisin vorbea, am observat că Farshid se simțea deranjat. În final, el s-a aplecat către mine și mi-a spus: „Mack, Nisin este un vorbitor deosebit, dar când are de gând să ajungă la Evanghelie?”

Înțelesesem în final de ce era el deranjat. Farshid voia ca Evanghelia să fie clară înaintea studenților. „Nu-ți face griji, frate”, am spus eu, „nu știu de vreo situație când Nisin să fi lăsat deoparte mesajul vieții – va veni la momentul oportun”. Și așa a și fost: Nisin a propovăduit mesajul măreț că Isus îi mântuiește pe păcătoși. Pe când făcea asta, Farshid s-a oprit din neliniștea lui, iar ochii i s-au umplut de lacrimi. Am descoperit că cei care vin din circumstanțe unde mulți oameni urăsc Crucea au tendința de a o iubi cu atât mai mult.

În anul următor, am luat prânzul alături de Farshid în Cape Town, Africa de Sud, în decursul congresului Lausanne. El spunea că viața se complica în Iran și știa că era doar o chestiune de timp până când va fi arestat pentru simplul motiv că aducea o mărturie curajoasă și clară a Evangheliei. El părăsise părtășia sigură din Cape Town pentru a merge în Teheran. Ce frate curajos! De Crăciun, Farshid a fost arestat. Acuzația fost de „trădare împotriva Statului Islamic Iran” sau, altfel spus, de faptul că fusese un martor credincios al lui Hristos. Sentința lui: șase ani. Soția și cei doi copilași au fugit în munții din Turcia, găsind adăpost într-o tabără de refugiați. El este ținut și astăzi prizonier în închisoarea Evin din Iran, notorie pentru cruzimea ei. Când este în măsură să strecoare o scrisoare în afara închisorii, Farshid le cere prietenilor lui să se roage așa încât să aibă curaj și să prezinte clar mesajul Evangheliei, și ca să continue să se bucure în Hristos.

Majoritatea dintre noi nu ne confruntăm cu astfel de greutăți și suferințe cauzate de faptul că suntem credincioși. Dar Farshid Îl iubește pe Isus și Evanghelia Lui. Asemenea lui Pavel, el socotește toate lucrurile ca pe o pierdere pentru prețul nespus al cunoașterii lui Hristos Isus (Filipeni 3:8). Astfel, el continuă să le vorbească oamenilor din jurul lui cu claritate și curaj despre mântuirea care se găsește în Hristos.

Ia-ți curaj din această mărturie a lui Farshid și fii îndrăzneț și clar, proclamând Evanghelia în contextul tău. Biblia ne cheamă să ne amintim de cei care au fost curajoși și credincioși, și să le urmăm exemplul.

AMBASADORII TREBUIE SĂ PREZINTE MESAJUL

Eram cândva patru persoane adunate la biroul de reclamații privind bagajele din aeroportul O'Hare. Venisem la Chicago pentru o întâlnire importantă. În fapt, întâlnirea a început cu mult timp înainte ca noi să ajungem la hotel. Participanții erau deja avansați în discuție pe când noi ne-am urcat în taxiul condus de Ibrahim.

Pe când s-au intensificat discuțiile din taxi legate de diferitele aspecte politice din țară, Ibrahim m-a anunțat: „Știți, lumea asta este uimitoare!” M-am holbat la el, încercând să îmi păstrez totuși atenția îndreptată către ce se spunea în spatele meu.

„Allah a creat toate acestea”, spuse el cu un gest care arăta către centrul orașului Chicago, un gest care a fost atât de energic, încât a dus și mașina pe o altă bandă. Am dat din cap nedumerit, în timp ce nutream o dorință secretă de a fi stat pe scaunul din spate.

„Dar lucrul uimitor legat de Allah este că el și ține socoteală de tot ceea ce noi facem.”

„Mda”, am spus eu, străduindu-mă să ies din ceața mea de manager. „Eu sunt creștin, și cred că Dumnezeu este Cel care ia aminte la totul.”

„Știți care este diferența dintre dumneavoastră și mine?”, a continuat Ibrahim. Eram sigur că nu era o simplă întrebare.

„Dumneavoastră credeți că Isus a fost Dumnezeu”, a continuat el, „pe când eu cred că El a fost doar un profet”. Lui Ibrahim nu-i lipsea curajul de a fi un „evanghelist” musulman.

„Asta e adevărat, Ibrahim”, am zis eu. Acest lucru a părut că îl încurajează, și a început un monolog teologic care a durat până am ajuns aproape de hotel.

Dar, la destinația noastră, Ibrahim a devenit dintr-o dată tăcut pe când scriam datele cardului meu de credit pe notița lui. În final, am avut o șansă să îi vorbesc: „Știi ceva, Ibrahim? Sunt de acord că atât musulmanii cât și creștinii cred că toate păcatele oamenilor sunt înregistrate, dar musulmanii cred că păcatele sunt cântărite prin comparație cu faptele bune, în timp ce creștinii cred că Isus oferă iertarea pentru păcate prin credință. Aceasta cred eu că este cea mai mare diferență. Iată de ce Îl iubesc pe Isus: El nu cântărește păcatele mele contra faptelor mele bune. El iartă păcatele noastre pentru că El a plătit pentru ele.”

Ibrahim s-a uitat dintr-o dată către capota mașinii. „Hmmm”, spuse el. Apoi m-a ajutat să-mi iau bagajele. Pe când Ibrahim a plecat, mă gândeam dacă vorbele mele ar fi pătruns oare în inima lui. Ar fi trebuit oare să-i dau un bacșiș mai consistent? Dintr-o dată, am văzut cum s-au aprins brusc luminile de la frâna mașinii lui, și și-a întors taxiul. Mă gândeam: „Poate că l-am atins cu acele cuvinte! Pun pariu că vrea să se întoarcă să întrebe mai multe despre Isus sau poate despre iertare!” Deja mă pregăteam să-l conduc pe acest bărbat la Hristos. Dar n-a fost așa, ci pur și simplu uitasem să-mi iau înapoi cartea de credit. Ibrahim mi-a zâmbit pe când mi-a întins-o din taxi. Mă bucur că a fost un om cinstit. Dar, pe când mă uitam la el cum pleca pentru a doua oară, am simțit din nou acel sentiment familiar al eșecului cu privire la mărturisirea credinței mele. Îmi doream să fi spus mai multe despre Evanghelie, sau poate într-un fel mai bun.

Totuși, pe când mă gândeam la aceste lucruri, am conștientizat că problema nu era în ceea ce aș fi putut să spun sau ar fi trebuit să spun. Ceea ce spusesem era adevărat, și trebuia să am încredere în faptul că Dumnezeu va folosi acel lucru, și asta nu doar pentru Ibrahim, ci și pentru mine. El mă iubește și găsește plăcere în faptul că am luat apărarea credinței. El nu îmi socotește păcatul sau eșecurile, și nici măcar încercările mele falimentare. Dacă aleg să îl chem pe Ibrahim la credință, convertirea lui nu se va produce ca urmare a faptului că eu aș fi spus tot ce trebuia să spun într-un mod perfect, ci doar datorită harului Său.

Mi-a luat ceva timp să îmi reculeg gândurile pentru a mă concentra pe acea întâlnire, pentru că mă bucuram de iertarea și dragostea lui Dumnezeu. Bogăția lui Hristos în viața mea mi se părea mai reală tocmai pentru că îmi mărturisisem credința. Nu știu dacă faptul că i-am vorbit lui Ibrahim l-a schimbat pe acesta, dar acest lucru cu siguranță că mi-a amintit de tot ceea ce contează: viața în Isus este cu mult mai bună decât o întâlnire, oricât de importantă ar fi ea. Și mi-a reamintit de harul lui Dumnezeu în propria viață. Știam că sunt iertat dinainte să-i fi vorbit lui Ibrahim? Evident. Dar faptul că i-am vorbit despre har cuiva care credea cu fermitate în neprihănirea prin fapte a dus harul acela și mai adânc în inima mea. Și acesta nu este un lucru pe care să-l cunosc doar intelectual. Eu mă rog ca, într-o zi, Ibrahim să cunoască aceeași nădejde și bucurie pe care eu le am.

Este bine să ne amintim că mântuirea este o lucrare a Duhului Sfânt. Noi încercăm să fim serioși, curajoși și clari în felul în care le vorbim altora despre Evanghelie, dar Dumnezeu este Cel care aduce rezultatele. Putem să ne odihnim atunci când cunoaștem aceste lucruri.

AMBASADORII NU TREBUIE SĂ SE PIARDĂ CU INIMA

În 2 Corinteni 4:1, Pavel spune, „De aceea, fiindcă avem slujba aceasta, după îndurarea pe care am căpătat-o, noi nu cădem de oboseală”. Trebuie să ne amintim acest lucru atunci când suntem tentați să credem că încercările noastre de a-i evangheliza pe oameni sunt inutile.

Când eram într-o călătorie, am dat peste Craig în aeroportul din Cincinnati. Îl știam de la biserică. El se considera necreștin, dar unul care explora creștinismul, chiar dacă doar prin observarea de la distanță, căci părea să fie mai interesat de părtășia de la biserică decât de credință. Mi s-a părut o coincidență neobișnuită să mă întâlnesc cu el, așa că l-am invitat să stea alături de mine. Craig părea să fie asemenea unui violonist clasic: părul lui lung, cărunt, îi ieșea rebel din fiecare parte a capului, asemenea lui Einstein, și, în acel moment, se holba la distanță cu o expresie obosită și melancolică. Mi-a spus că recent își pierduse mama, după o boală îndelungă. Acest lucru mi-a confirmat faptul că întâlnirea mea cu el nu era un accident: Dumnezeu era la lucru în viața lui Craig, iar eu m-am pregătit să-i vorbesc despre Isus. „Cine știe”, mă gândeam eu, „poate că acesta este momentul lui.”

Și am făcut lucrurile pe care se presupune că trebui să le faci într-o astfel de situație. Mi-am exprimat condoleanțele pentru moartea mamei sale și l-am întrebat cum se simte. N-am forțat conversația, ci mai degrabă m-am rugat în timp ce îl ascultam, simțind că acele clipe aveau toate semnele unei întâlniri aranjată divin. Dar, pe când am început să examinez răspunsul lui Craig cu privire la Isus, garda lui s-a ridicat brusc. El era bine, mulțumesc. Am avut apoi o conversație politicoasă și acceptabilă social, dar care părea lipsită de roadă în domeniul spiritual.

Pe când mă uitam la el cum pleca, am recunoscut față de mine faptul că mă simțeam și eu obosit. Eram obosit să vorbesc cu oameni obosiți despre o comoară pe care nu păreau dornici să o primească. Eram obosit de temerile mele prostești față de respingere. Dar, mai presus de orice, eram cu adevărat obosit să simt ceea ce n-ar fi trebuit să simt: un simțământ care uneori mă îndeamnă să abandonez să-mi mai mărturisesc credința.

Înainte ca această oboseală să mă copleșească total, Dumnezeu m-a călăuzit, în harul Lui, către un verset din Filimon pe care nu-l mai observasem până atunci: „Îl rog ca să fii activ în mărturisirea credinței tale, așa încât să capeți o deplină înțelegere a oricărui lucru bun pe care îl avem în Hristos” (Filimon 6, lit. NIV). În acest verset, Pavel avea în minte mai mult decât evanghelizarea. Și totuși, rugăciunea lui Pavel pentru noi este să fim activi în mărturisirea credinței noastre. Dar observați că motivul nu stă nici în rezultatul și nici în eficiența noastră. Pavel spune ceva ce eu aud rar: anume că mărturisirea credinței noastre este și spre beneficiul nostru, așa încât să putem căpăta o înțelegere deplină a lucrurilor minunate pe care le avem în Hristos. Biblia spune că, dintre toate motivele bune pentru care ar trebui să ne mărturisim credința, unul dintre ele ține de ceea ce se petrece în noi în astfel de circumstanțe. Cred că acest lucru este important nu doar pentru noi, ca niște credincioși individuali, ci și pentru comunitatea credinței.

Parte din starea mea de oboseală în evanghelizare ține de atenția îndreptată constant asupra ceea ce se presupune că trebuie să se petreacă în ceilalți. Atunci când atenția mea este îndreptată în felul acesta și nimic nu pare să se petreacă, mă pierd cu inima. Dar, știind că Dumnezeu lucrează în mine atunci când îmi mărturisesc activ credința, acest lucru îmi dă speranță chiar și când nimeni nu răspunde pozitiv la eforturile mele.

În fapt, sunt convins că mărturisirea credinței noastre, indiferent de răspuns, este o cheie a secretului sănătății spirituale la nivel individual și la nivel de biserică. Evident că noi vrem să fim eficienți în mărturisirea credinței noastre. Da, mulți creștini fac lucruri greșite care pun piedici mesajului Evangheliei – eu însumi am făcut greșeli care au împiedicat Evanghelia – și trebuie să schimbăm aceste lucruri. Dar dacă vrem să înțelegem mai profund bogățiile lui Hristos, trebuie să continuăm să ne mărturisim credința în mod activ.

După întâlnirea noastră de la aeroport, Craig a continuat să vină la biserica noastră. Luni de zile el a fost martor al prezentărilor clare a Evangheliei și al mărturiilor care L-au glorificat pe Dumnezeu, fără să manifeste vreun răspuns aparent. Dar într-o zi, în prima duminică după ce m-am întors în biserică dintr-o lungă călătorie, Craig m-a șocat când l-am văzut ridicându-se și povestindu-ne cum s-a întors la Hristos. Inima mea a săltat de bucurie auzindu-l pe Craig mărturisind ceea ce Dumnezeu făcuse în viața lui.

Craig ne-a spus că au trecut luni de zile până să își dea seama că mărturiile pe care le auzise nu erau niște piese de teatru. El crezuse inițial că ele erau niște puneri în scenă a unor evenimente spirituale, dar care erau interpretate de către actori profesioniști. Faptul că oamenii scoteau la iveală felul în care ei ajunseseră să înțeleagă Evanghelia în modalități atât de intime și de profunde părea incredibil pentru experiența de viață a lui Craig. Dar, pe măsura trecerii timpului, Craig a conștientizat că acești oameni vorbeau despre viețile lor reale.

„Iată-mă aici”, spuse el, „stând în fața voastră și povestindu-vă ce s-a petrecut și ce m-a dus la credință… Acum înțeleg Evanghelia”. Poate că este doar imaginația mea, dar vocea lui Craig părea să-și fi pierdut acel ton de oboseală. Mi se părea un om cu totul diferit: plin de viață.

Atunci când Craig a povestit bisericii noastre în acea dimineață de duminică felul în care a ajuns să înțeleagă ce făcuse Isus pentru el, am simțit cum sentimentul acelei inimi grele m-a părăsit și pe mine. Nu eu l-am condus pe Craig la Isus, ci doar am fost activ în mărturisirea credinței mele față de el. Am avut un rol. Am fost parte dintr-o biserică ce trăia o cultură a evanghelizării. Și, cel puțin de data aceasta, Dumnezeu mi-a permis să văd părticica mea de rol împlinit în acea cultură.

În majoritatea situațiilor, noi nu ajungem să vedem acest lucru, ci trebuie să ne încredem în Dumnezeu. Dar este un lucru bun. Dumnezeu lucrează prin noi atunci când ne mărturisim credința, chiar dacă nu vedem rezultatele în această lume. Poate că El lucrează prin câteva minute petrecute în anticamera unui restaurant. Poate printr-o conversație scurtă, în decursul căreia mărturisim Evanghelia într-un minut, sau poate printr-o importantă observație teologică legată de iertare. Cine știe, poate că El va lucra chiar prin ceea ce vei face astăzi.

De aceea, nădăjduiește, chiar în ciuda descurajării. Să știi că Dumnezeu este la lucru prin tine și în tine. Poți să depinzi de El. Nu fi ispitit să cedezi.

După ce Craig și-a mărturisit credința în biserică, o mulțime de necredincioși au mers la El să le vorbească mai mult despre Isus. Craig a fost șocat de reacția lor. Se aștepta ca oamenii să creadă despre El că înnebunise. Așa cum ne-a spus mai târziu, pur și simplu nu putea să înțeleagă cum de acei oameni nu aveau dorință în inimile lor, acea dorință pe care doar Isus o poate satisface. „Nu știu cum poți rezista în astfel de circumstanțe”, spuse el, „să vezi acea nevoie în sufletele oamenilor.”

Știu ce voia să spună el: uneori nu știu dacă pot rezista acelei presiuni. În fapt, am văzut acea nevoie în Craig și, văzând împotrivirea lui, am fost ispitit să cedez. Poate că acei oameni obosiți din jurul tău te fac să te întrebi dacă poți rezista în astfel de circumstanțe. Poate că încercările de a-ți mărturisi credința față de un vecin pe care îl vezi zi de zi, și care n-au dat roade, te fac să te întrebi dacă merită să continui. Poate că te întrebi același lucru când stai de vorbă cu un șofer de taxi pe care-l vezi o singură dată în viață. Poate că, în taina inimii tale, ești ispitiți să cedezi.

Îmbărbătează-ți inima! Evanghelizarea este mai mare decât putem vedea. Amintește-ți promisiunea lui Dumnezeu: când Îl vei propovădui pe Hristos, El îți va da o înțelegere mai deplină a lucrurilor minunate pe care le avem în El. El îți dă ochi să vezi oamenii așa cum îi vede El. Te ajută să cunoști înțelesul bogat al mesajului pe care îl duci înainte, și te ajută să depinzi de El în lucrarea pe care El o face în viețile oamenilor.

Acestea sunt motive suficiente care să ne îndemne să continuăm, dar El merge chiar mai departe. Uneori, Dumnezeu ne lasă să vedem oameni obosiți cum sunt transformați în oameni plini de lumină. Acesta este un lucru glorios, plin de uimire și nădejde.

Anexă

EVANGHELIA

Dumnezeu, Creatorul nostru, este sfânt, drept și iubitor. Noi suntem poporul Lui, creați după chipul Său. Deși am fost cândva în comuniune cu Dumnezeu și iubiți de El, acum suntem separați de El. Această separare dintre Dumnezeu și creaturile Sale a început cu răzvrătirea părinților noștri. În esență, răzvrătirea a constat în alegerea noastră de a nu-L crede pe Dumnezeu și în încercarea de a ne pune în locul Lui. Această răzvrătire a eșuat, iar judecata ei a adus moartea veșnică. Într-un mod îngrozitor, păcatul răzvrătirii a trecut de la o generație la alta, ca un blestem: toți oamenii moștenesc atât natura păcătoasă cât și judecata pentru păcat. Natura noastră păcătoasă face imposibil ca vreun om să își poată câștiga primirea sa înapoi la Dumnezeu prin meritele sale.

Dar, deși noi suntem incapabili să ne răscumpărăm sau să ne câștigăm cu ceva ieșirea de sub blestem, Dumnezeu a oferit, în dragostea Lui, o cale de scăpare care să ne conducă înapoi la o relație de dragoste cu El, prin iertare. Toate profețiile, relatările și explicațiile Bibliei ne îndreaptă privirile către venirea unui Mântuitor, care avea să facă acest lucru: Isus, Fiul lui Dumnezeu.

Isus, care a fost pe deplin Dumnezeu și pe deplin om, a trăit pe pământ ca un făcător de minuni și învățător al căilor lui Dumnezeu. El a trăit o viață perfectă și a devenit jertfa perfectă care să ne răscumpere de sub blestemul păcatului și al morții. Isus a plătit pedeapsa pentru păcatele noastre prin moartea Lui pe cruce. El a înviat apoi dintre cei morți, învingând moartea și dovedind astfel că tot ceea ce El spusese era adevărat. Prin moartea Sa, El a cumpărat dreptul de a ne oferi iertarea din păcat și dreptul de a fi copii ai lui Dumnezeu pentru toți care se întorc la El.

Oricine aude acest mesaj al Veștii Bune și Îl primește pe Isus va fi primit. Isus ne cheamă să ne întoarcem de la stilul de viață necredincios și de la păcatul care o caracterizează și care ne atrage în capcană, și să ne punem credința pe deplin doar în El, Cel care poate să ne salveze din blestem. Așadar, pentru a deveni un ucenic al lui Isus, omul își oferă viața față de El cu credință și se dedică Lui ca Domn al său, urmându-L în ascultare pentru tot restul vieții.

DEFINIȚII

Evanghelizare – Învățarea sau predicarea Evangheliei cu scopul sau intenția de a convinge sau converti.

Evanghelia – Mesajul bucuros de la Dumnezeu care ne conduce la mântuire.

Mesajul de la Dumnezeu – Explicarea Persoanei și caracterului lui Dumnezeu, a stării pierdute a omului în păcat și a destinului său în această stare, a lucrării lui Hristos spre mântuirea noastră, a răspunsului pe care oamenii trebuie să îl dea pentru a căpăta o relație restaurată cu Dumnezeu; acest mesaj poate fi sumarizat în cele 4 părți ale schiței Evangheliei: Dumnezeu, Omul, Hristos și Răspunsul.

Păcatul – O stare de răzvrătire față de Dumnezeu, caracterizată prin concentrare pe sine și prin necredință.

Păcate – Simptomele și modalitățile de exprimare a (stării de) răzvrătirii și necredinței.

Pocăința – Întoarcerea de la o viață de necredință la una de credință și ascultare de Dumnezeu.

Convertirea – Trecerea de la moarte la viață, de la starea de om vinovat la cea de om iertat.

Credință – Încrederea completă în și bizuirea pe Dumnezeu și pe harul Lui mântuitor manifestat prin Hristos.

PASAJE BIBLICE UTILE PENTRU SCHIȚA EVANGHELIEI

Există multe versete din Scriptură pe care ar trebui să le știi. Următoarele versete oferă lucrurile elementare despre Dumnezeu, Om, Hristos și Răspuns, ca și prezentarea costului uceniciei față de Isus:

Dumnezeu

Isaia 6:1-3 - Dumnezeu este sfânt.

Coloseni 1:16-17; Psalmii 8:1-4 - Dumnezeu e Creatorul.

Ioan 3:16 - Dumnezeu este iubitor.

Romani 1:18 - Dumnezeu este mânios pe păcat.

Omul

Geneza 1:26-27 - Suntem creați după chipul lui Dumnezeu.

Romani 3:9-12 - Suntem toți păcătoși.

Efeseni 2:1-3 - Suntem morți în nelegiuirile noastre.

Isaia 53:6 - Ne aflăm în stare de răzvrătire față de Dumnezeu.

Isaia 59:2 - Suntem separați de Dumnezeu.

Romani 6:23 - Moartea veșnică este pedeapsa pentru răzvrătirea noastră.

Hristos

Ioan 3:16 - Isus este calea către Dumnezeu.

Romani 5:6-8 - Isus a murit pentru noi.

Romani 6:23 - Darul vieții veșnice din partea lui Dumnezeu este primit prin Hristos.

Efeseni 2:4-9 - Dumnezeu ne dă har în Hristos.

Coloseni 1:19-23 - Dumnezeu ne împacă cu Sine în Hristos.

1 Petru 2:22 - Hristos a trăit o viață perfectă.

1 Corinteni 15:3-4 - Hristos a înviat dintre cei morți.

Ioan 10:10 - Hristos a venit pentru a ne da viața.

Răspunsul

Romani 10:9-11 - Trebuie să mărturisim cu gura și să credem în inimile noastre.

Matei 4:17; Faptele Apostolilor 2:38 - Trebuie să ne pocăim.

Ioan 8:12 - Trebuie să Îl urmăm pe Isus.

Ioan 5:24-25 - Trebuie să ascultăm de Cuvântul lui Isus.

Ioan 1:12 - Trebuie să credem în Numele lui Isus.

Costul

1 Petru 1:18-19 - Hristos ne-a răscumpărat prin sângele Lui.

Efeseni 2:8-9 - Dumnezeu ne-a mântuit prin harul Lui.

Luca 9:23-24 - Trebuie să ne lepădăm de noi înșine și să ne luăm crucea.

Note bibliografice și explicative

[←1]

J. I. Packer, Evangelism and the Sovereignty of God (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 1979), 48.

[←2]

Tim Keller, Paul’s Letter to the Galatians: Living in Line with the Truth of the Gospel (New York: Redeemer Presbyterian Church, 2003), 2.

[←3]

Termenul tradus în mod normal în Noul Testament prin „Evanghelie” este tradus în Vechiul Testament în mod uzual prin expresia „veste bună” (de ex. Isaia 52:7).

[←4]

Barna Group, „Evangelism Is Most Effective Among Kids,” Oct. 11, 2004. https://www.barna.org/barna-update/article/5-barna-update/196-evangelism-is-most-effective-among-kids#.UjmEo-AXd3g.

[←5]

Rețeaua Acts 29 este dedicată plantării de biserici. Numele acesteia provine de la faptul că, în Noul Testament, cartea Faptelor Apostolilor are 28 de capitole. Astfel, „Acts 29” poate fi înțeleasă ca „următorul capitol”, unul continuu, din istoria bisericii. http://en.wikipedia.org/wiki/Acts_29.

[←6]

Pentru mai multe informații legate de chestiunea membralității în biserică, vă recomand Jonathan Leeman, Church Membership: How the World Knows Who Represents Jesus (Wheaton: Crossway, 2012).

[←7]

Această carte face parte dintr-o serie de cărți pe tema doctrinelor și practicilor biblice care ajută bisericile să fie sănătoase, nu bolnave, și să prospere spiritual, în loc să își propună doar să supraviețuiască. Noi ne-am limitat și concentrat pe nouă semne, deși ar putea fi adăugate multe altele. Primul „semn” al unei biserici sănătoase ține de slujba esențială a păstorului: predicarea expozitivă, în cadrul căreia tema de bază a textului biblic devine punctul central al predicii. Predicile care trec prin cărțile Bibliei ar trebui să se hrănească și să se bazeze pe o înțelegere coezivă a întregii relatări și a întregului mesaj al Scripturii. De aceea, un al doilea semn este teologia biblică. Mesajul esențial al Scripturii, Evanghelia, este ceea ce le dă viață bisericilor noastre și trebuie să îl înțelegem biblic – un al treilea semn. Din aceasta decurge înțelegerea biblică a convertirii și evanghelizării, adică semnele 4 și 5. Odată ce oamenii sunt convertiți, ei trebuie să se alăture bisericii; de aici și al șaselea semn, anume membralitatea bisericească. O implicație a membralității este disciplina, adică un lucru pe care biserica îl practică atunci când membrii nu se mai pocăiesc de păcatele lor. Iată că am ajuns la 7 semne. Al optulea constă dintr-o înțelegere biblică a creșterii bisericii, iar cel de-al nouălea se referă la conducerea biblică a ei.

[←8]

Donald S. Whitney, Spiritual Disciplines for the Christian Life (Colorado Springs: NavPress, 1991), 106.

[←9]

Ibid., 108.

9SEMNE Seria ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

Această serie a 9Marks vă propune câte o carte scurtă, într-un limbaj accesibil, care abordează fiecare din cele nouă semne aduse în discuție de Pastorul Mark Dever, în bine-cunoscuta sa carte Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase (plus o carte suplimentară pe tema doctrinei biblice).

Fiind utile pentru studiul individual sau de grup, aceste cărți concise te vor ajuta să înțelegi ce spune Biblia în legătură cu biserica locală și cum se construiește o congregație sănătoasă.

Pentru mai multe informații, vizitați adresele de internet www.9marks.org

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

Predicarea expozitivă

Teologia biblică

Înțelegerea biblică a Evangheliei

Înțelegerea biblică a convertirii

Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

Membralitatea biblică în biserică

Disciplina biblică a bisericii

Ucenicizarea biblică

Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org