Predicarea Expozitivă

„David Helm a scris, iată, cea mai utilă și concisă carte pe tema predicării expozitive pe care am citit-o vreodată”.

Matt Chandler, Păstor Principal,

The Village Church, Dallas, Texas;

Președinte, Acts 29 Church Planting Network

„Dacă aș prezenta o lecție pe tema predicării și ar trebui să le recomand studenților mei o singură carte, aceasta ar fi aceea. Cartea de față este o raritate, întrucât oferă o introducere asupra temei ei, utilă pentru novice și, în același timp, aduce învățătură celor experimentați. Ca predicator, smerenia lui David mă convinge, mă mustră, mă învață și mă încurajează. Mă rog ca această carte să facă aceleași lucruri pentru tine.”

Mark Dever, Păstor Senior,

Capitol Hill Baptist Church,

Washington, DC

Președinte, 9Marks

„Îndemânarea lui David Helm ca predicator și experiența lui vastă ca profesor de predicare fac ca orice spune pe această temă să fie de mare valoare. Dar eu îl citesc cu cea mai mare apreciere pentru cel mai clar dintre angajamentele sale: ‚Să rămân concentrat pe text, niciodată ridicându-mă deasupra Scripturii pentru a spune mai mult decât spune ea, și niciodată coborând sub nivelul textului, diminuându-i forța sau plinătatea’. Aici nu este vorba doar de îndemânare și înțelepciune, ci și de credincioșie, lucruri din care izvorăsc cele mai adevărate comori ale predicării.”

Bryan Chapell, Președinte Emerit,

Covenant Theological Seminary;

Păstor Senior, Grace Presbyterian Church, Peoria, Illinois

„Helm ne-a dăruit aici o versiune prescurtată, atent creionată și convingătoare cu privire la ceea ce trebuie înțeles și făcut, dacă vrem să predicăm Cuvântul lui Dumnezeu cu credincioșie. Aceasta este o carte importantă.”

R. Kent Hughes, Păstor Senior Emerit,

College Church,

Wheaton, Illinois

„În această carte compactă, David Helm distilează principiile și ideile cheie care i-au încurajat pe mulți dintre cei ce au participat la seminariile pe tema predicării de la Charles Simeon Trust. Am văzut bărbați care s-au reangajat în lucrarea dificilă a pregătirii predicilor atunci când David a predat acest material. Fie ca același rezultat să fie înmulțit prin această carte.”

Paul Rees, Păstor Senior

Charlotte Chapel,

Edinburgh, Scoția

„Îmi place să văd răspunsurile șocante ale oamenilor, atunci când descoperă că predicarea expozitivă este primul dintre cele 9 semne ale unei biserici sănătoase. Această prioritate este afirmată și explicată în Predicarea Expozitivă. David Helm lansează o provocare zguduitoare către noi, îndemnându-ne să facem mesajele noastre clare și corecte. Fie ca Dumnezeu să găsească plăcere în a folosi această carte pentru a te ajuta să predici cu credincioșie, spre sănătatea bisericii și spre gloria lui Dumnezeu!”

H. B. Charles Jr., Păstor,

Shiloh Metropolitan Baptist Church,

Jacksonville, Florida

PREDICAREA EXPOZITIVĂ. CUM PROPOVĂDUIM ASTĂZI CUVÂNTUL LUI DUMNEZEU?

David Helm

Copyright © 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Expositional Preaching: How We Speak God’s Word Today

Copyright © 2014 The Charles Simeon Trust

Published by Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune.

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu NTR sunt preluate din Biblia, Noua Traducere Românească (NTR). Copyright 2007, 2010, 2016 de BIblica Inc. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune.

Referințele biblice notate cu SBB sunt preluate din Biblia Societății Biblice Britanice, ediția 1921. Preluat cu permisiune.

Toate sublinierile făcute textului biblic au fost alese de autor.

Ilustrațiile de pe copertă: Wayne Brezinka, pentru brezinkadesign.com

Cuprins

PREFAȚA SERIEI

OASE VECHI

CONTEXTUALIZAREA

EXEGEZA

REFLECȚIA TEOLOGICĂ

ASTĂZI

OASE USCATE

ÎNTREBĂRI PE CARE PREDICATORII LE PUN

MULȚUMIRI SPECIALE

Despre CHARLES SIMEON TRUST

Note bibliografice și explicative

PREFAȚA SERIEI

Crezi că este responsabilitatea ta să ajuți la zidirea unei biserici sănătoase? Dacă ești creștin, credem că da.

Isus îți poruncește să faci ucenici (Matei 28:18-20). Iuda spune să ne zidim unii pe alții în credință (Iuda 20-21). Petru te cheamă să îți folosești darurile, slujindu-i pe alții (1 Petru 4:10). Pavel te îndeamnă să spui adevărul în dragoste, astfel încât biserica ta să se maturizeze (Efeseni 4:13, 15). Poți vedea direcția către care se îndreaptă aceste lucruri?

Indiferent dacă ești un simplu membru în biserică sau un lider al ei, seria de cărți „Zidind Biserici Sănătoase” are ca scop să te ajute să împlinești astfel de porunci biblice și, în felul acesta, să joci rolul pe care-l ai de jucat în zidirea unei biserici sănătoase. Dacă ar fi să exprimăm acest deziderat în alt fel, sperăm că aceste cărți te vor ajuta să crești în dragoste față de biserica ta, iubind-o așa cum Isus o iubește.

9Marks și-a planificat să publice câte o carte scurtă, ușor de citit, pentru fiecare din ceea ce Mark a denumit Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase, plus încă una pe tema doctrinei sănătoase. Citește cărțile pe temele predicării expozitive, a teologiei biblice, a Evangheliei, convertirii, membralității în biserică, disciplinei bisericii, ucenicizării și creșterii spirituale, și conducerii bisericii.

Bisericile locale există pentru a arăta slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Noi facem acest lucru ațintindu-ne ochii asupra Evangheliei lui Isus Hristos, punându-ne credința în El în ce privește mântuirea și apoi iubindu-ne unii pe alții în sfințenia lui Dumnezeu, în unitate și dragoste. Ne rugăm ca această carte să te ajute în acest sens.

Cu speranță,

Mark Dever și Jonathan Leeman

Editorii seriei

Introducere

OASE VECHI

Trupul acelui mare om se odihnește sub o boltă, situată sub pardoseala de piatră a capelei de la King's College, din Cambridge, Anglia, în imediata apropiere a ușii care dă în partea de vest a clădirii. Acel loc este marcat cu două litere: „CS”, sub ele fiind scris anul în care acest om a murit - 1836. Ambele inscripții a fost dăltuite în pardoseala de piatră și umplute cu plumb. Dacă ai vreodată șansa să ajungi acolo și să stai în fața acestei inscripții – așa cum am avut eu șansa și uimirea – este bine să cunoști acest lucru: acele oase vechi, care stau îngropate sub picioarele tale, aparțin aceluia care a readus Biblia în centrul vieții de biserică din Anglia.

Era o zi tristă de noiembrie, în anul 1836, când nu mai puțin de 1500 de oameni au participat la funeraliile lui Charles Simeon. Oamenii veniseră într-un număr neașteptat de mare pentru acea vreme, pentru a-și arăta respectul pentru acest fost păstor și predicator[1]. Charles Simeon a fost un dar – darul lui Dumnezeu pentru oamenii din generația lui.

Dar el este în același timp un dar pentru generația noastră. Instinctele lui evanghelice au rezistat testului timpului și pot să ofere o evaluare proaspătă asupra predicării din zilele noastre, și asta pentru că predicarea lui Simeon avea ceva ce astăzi ne lipsește.

Dar ce anume ne lipsește? Și cum putem beneficia de ceea ce el avea? Răspunsul este surprinzător de simplu și ne îndreaptă către însăși esența lucrului pe care noi îl denumim predicarea expozitivă. Într-un sens larg, convingerile pe care acest mare om le-a avut în ce privește Biblia au constituit sursa influenței sale. Simeon a crezut că o explicare simplă și clară a Bibliei este lucrul care face ca o biserică să fie sănătoasă și fericită. Expoziția (explicarea, n.tr.) biblică împlinește lucrarea aceea grea a zidirii unei biserici. Iar această convingere fermă nu l-a părăsit niciodată pe Simeon. Vreme de 54 de ani, și de la un simplu amvon până la un întreg oraș universitar, el s-a dedicat în mod neobosit slujbei prioritare a predicării. Săptămână de săptămână, an după an și deceniu după deceniu, el s-a ridicat la amvon și a proclamat Cuvântul lui Dumnezeu cu claritate, simplitate și putere. Iată cum definea el convingerea sa cu privire la expoziția biblică:

„Străduința mea se îndreaptă către a extrage din Scriptură ceea ce este acolo, nu către a mă cheltui în ceea ce cred eu că ar putea fi în ea. Am o mare gelozie cu privire la acest lucru, căci nu vreau să spun vreodată nici mai mult, nici mai puțin decât văd că este gândul Duhului în pasajul pe care îl explic.”[2]

Simeon îl considera pe predicator ca fiind legat de text. El era dedicat rămânerii pe calea Scripturii, niciodată ridicându-se deasupra textului ei pentru a spune mai mult decât acesta, și niciodată trecând mai jos de text, diminuându-i forța sau plinătatea.

Această convingere – această înfrânare matură – este ceea ce lipsește adesea la cei ce mânuiesc Cuvântul lui Dumnezeu. Trebuie să spunem cu franchețe că aici stă eroarea în atât de multe dintre bisericile noastre, chiar și în cele care sunt sănătoase din punct de vedere doctrinar. Mare parte din ceea ce noi credem că este predicare biblică, credincioasă, de fapt ratează ținta, tocmai din cauza lipsei acestei înfrânări. Și dați-mi voie să fiu primul care recunoaște că nu a manifestat întotdeauna înfrânarea aceasta în a extrage din Scriptură doar ceea ce se găsește în ea. Rugăciunea mea este ca această carte, printre alte lucruri, să fie folosită de Dumnezeu pentru a ajuta pe oricine explorează căile prin care învățătorii și predicatorii Bibliei să poată redescoperi această convingere.

Dar ceea ce merită luat în considerare aici nu este doar convingerea lui Simeon. Și țelurile lui în predicare au nevoie să fie redescoperite astăzi. Iată cum descria el, pe scurt, țelurile lui în predicarea biblică expozitivă:

„să-l smerească pe păcătos;

să-L înalțe pe Mântuitorul;

să încurajeze sfințenia.”[3]

Nu poate fi exprimat mai clar de atât. Și tocmai aceste scopuri ar trebui să ne anime astăzi și pe noi. Ca în vremea lui Simeon, lumea de astăzi are nevoie disperată să știe cât de mult a decăzut omenirea, cât de sus a fost înălțat Isus Hristos și ce anume cere Dumnezeu de la poporul Său. Cea mai bună și, de altfel, singura cale pentru a ajuta această lume este să propovăduim cuvintele lui Dumnezeu în puterea Duhului Sfânt. Dar cum să facem acest lucru? Cum arată această propovăduire?

Răspunsurile se găsesc în predicarea expozitivă. Predicarea expozitivă constă în acea propovăduire cu putere, care supune structura și esența predicii, structurii și esenței unui text biblic. În acest fel, ea extrage din textul biblic ceea ce Duhul Sfânt a pus acolo, așa cum spunea Simeon, și nu introduce în textul biblic ceea ce predicatorul crede că s-ar putea găsi în el. Sigur, procesul este un pic mai complex. Tocmai de aceea este nevoie să citești restul acestei cărți.

Vom începe prin a privi la greșelile pe care le facem atât de mulți dintre noi, greșeli care izvorăsc în mod specific din încercările noastre de a contextualiza mesajul. Apoi ne vom uita la provocările și elementele necesare pentru o exegeză corectă a textului, pentru înțelegerea unui text în lumina întregului canon biblic, și-apoi pentru a-l predica în propriul nostru context.

Chiar dacă această carte a fost concepută pentru a sluji ca o introducere în predicarea expozitivă, una dintre speranțele mele este ca persoana care deja predică sau dă învățătură din Biblie să descopere că această carte oferă un standard util prin care să examineze ceea ce face în prezent. Este aproape ca un test, o modalitate prin care ți se oferă șansa să te întrebi: „Ei bine, oare fac eu acest lucru? Extrag eu din Scriptură doar ce se găsește în ea? Fac eu acest lucru în modalități care îl aduc la smerenie pe cel ce mă ascultă într-un mod corect, Îl înalță pe Mântuitorul și încurajează sfințenia în viețile celor prezenți?”

Cerințele și provocările predicării expozitive sunt numeroase. De asemenea, a face progres în abilitatea noastră de a mânui cu credincioșie Cuvântul lui Dumnezeu nu va fi un lucru deloc ușor. Dar eu sunt sigur de un lucru: dacă predicatorii și liderii bisericilor de astăzi ar permite ca simplitatea convingerilor și scopurilor lui Simeon să ne vorbească astăzi, sănătatea și fericirea bisericii ar putea fi restaurate.

Haideți să pornim pe acest drum!

Capitolul 1

CONTEXTUALIZAREA

Contextualizarea este un element esențial pentru o bună expoziție a textului biblic. Manuscrisele criticilor cu privire la predicarea Sfântului Augustin i-au făcut pe unii să sugereze că el nu se descurcase destul de bine în acest aspect. Dar,

„Astfel, când vedem că Augustin a susținut ideile lui despre societate, ce fuseseră luate direct de la clasicii păgâni, nu trebuie să ne gândim că el a făcut acest lucru într-un efort conștient de a-i impresiona pe păgâni cu privire la cultura lui vastă sau pentru a-i invita într-un mod forțat în biserică, citându-i pe autorii lor favoriți. El făcea acest lucru neintenționat, în același fel în care noi spunem azi că pământul este rotund… El a prezentat mult din ceea ce avea să spună… ca pe lucruri de bun-simț”.[4]

Îmi place ceea ce ne învață atitudinea lui Augustin cu privire la contextualizare despre relația acesteia cu predicarea. Abilitatea lui surprinzătoare de a se relaționa la ascultătorii lui era rezultatul curiozității lui generale pentru oameni.

Nu era un rezultat calculat, izvorât din folosirea intenționată a referințelor culturale în speranța de a se face relevant în felul acesta. Acest capitol va trata problemele care apar atunci când contextualizarea de al doilea fel pune stăpânire pe predicator, atunci când el își pregătește mesajul.

În introducere, am avut parte de o privire sumară asupra a ceea ce ar trebui să fie predicarea expozitivă. Ea este o străduință de a extrage din Scriptură ceea ce se găsește în ea, de a nu impune unui text ceea ce Duhul Sfânt nu a introdus în el, și de a face aceste lucruri, plecând de la un text anume, în modalități care să îl smerească într-un mod corect pe ascultător, să Îl înalțe pe Mântuitorul și să încurajeze sfințenia în viețile celor prezenți. Chiar dacă nu am descris deocamdată modul în care predicarea trebuie să facă toate aceste lucruri, merită să acordăm ceva timp aici pentru a lua în considerare câteva dintre modalitățile obișnuite prin care felul nostru de a predica poate să eșueze în atingerea acestei ținte.

PROBLEMA ALIPIRII OARBE

Ce vreau să spun prin contextualizare în predicare?[5] În termeni simpli, contextualizarea în predicare constă în comunicarea mesajului Evangheliei în modalități care sunt pe înțelesul ascultătorului sau adaptate la contextul cultural al acestuia. Cu alte cuvinte, contextualizarea ne privește pe noi și momentul de față. Ea este dedicată relevanței și aplicării textului pentru momentul de azi, motiv pentru care vă voi oferi o abordare constructivă asupra acestui subiect în capitolul 4.

Una dintre problemele predicării contextualizate din zilele noastre este că ea pune adesea accentul unde nu trebuie. Prin ridicarea contextualizării la nivelul unei discipline studiate, concentrată în mod excesiv pe câștigurile practice, unii predicatorii tratează textul biblic într-o modalitate aleatorie sau cu jumătate de inimă. Aceasta este problema alipirii oarbe. Dintr-o dorință sănătoasă de a împinge înainte misiunea bisericii sale, predicatorul se focalizează în pregătirea mesajelor sale exclusiv pe modalitățile creative și artistice prin care își poate face predica relevantă.

Gândește-te la acest lucru în felul următor. Unii predicatori petrec mai mult timp citind și meditând asupra contextului în care se găsesc decât o fac asupra Cuvântului lui Dumnezeu. Într-un efort de a fi relevanți, ajungem să fim prinși în a predica despre lumea sau orașul nostru. Drept rezultat, ne vom mulțumi să oferim idei superficiale cu privire la textul biblic. Uităm că acesta este Cuvântul relevant. El merită dedicarea celor mai mari eforturi ale noastre în meditație și explicare.

Ca să explic acest lucru într-un mod diferit, predicatorul este obligat în felul acesta să rateze ținta expoziției biblice, atunci când el permite contextului pe care încearcă să îl câștige pentru Hristos să controleze cuvântul pe care îl rostește despre Hristos.

Așa cum am afirmat în introducere, aceasta este greșeala multora din bisericile noastre. Mult prea mulți dintre noi credem inconștient că o înțelegere profundă, bine studiată, a contextului nostru cultural reprezintă mai degrabă cheia pentru predicarea cu putere decât este înțelegerea și predicarea Bibliei.

Alipirea oarbă de contextualizare afectează predicarea noastră în cel puțin trei modalități, și niciuna dintre acestea nu conduce la o situație mai bună. În primul rând, ea afectează perspectiva noastră în studiul Scripturii – în pregătirea predicii sale, predicatorul devine preocupat cu lumea în loc să fie preocupat de Cuvântul lui Dumnezeu. Acest lucru conduce la predicarea impresionistă. În al doilea rând, ea schimbă felul în care noi ne folosim de amvon – Cuvântul ajunge acum să fie obligat să susțină planurile și scopurile noastre sufocante, în loc să fie locul în care le promovează pe cele ale lui Dumnezeu. Aceasta este predicarea amețită. În final, el direcționează înțelesul pe care noi îl avem cu privire la autoritate – citirea și învățămintele devoționale „proaspete și conduse de Duhul” ale predicatorului devin elementele care stabilesc adevărul. Eu denumesc aceasta predicare „inspirată”.

Haideți să privim la fiecare dintre aceste lucruri în ceva mai multe detalii. Cred că ceea ce vom descoperi este că o parte din ceea ce noi credem că este predicare expozitivă sunt de fapt mesaje ratate.

PREDICAREA IMPRESIONISTĂ

În anii 1850, stilul artistic dominant al momentului era realismul. Aceasta era o mișcare care dorea să reprezinte pe cât de fidel era posibil ceea ce artistul vedea în lumea reală. Claude Monet și Pierre-August Renoir erau doi dintre tinerii studenți care urmau cursuri de realism. Ei au devenit astfel prieteni și au început să picteze împreună, alături de mai multe alte persoane. Această tânără generație era înclinată să folosească culori mai strălucitoare decât profesorii lor realiști și au acordat prioritate reprezentării vieții contemporane în detrimentul scenelor istorice sau mitologice, lăsând, de asemenea, în urmă, în mod conștient, romanticismul generațiilor anterioare.

Punctul de cotitură care i-a ajutat pe acești tineri pictori să înceapă să se identifice ca grup de sine stătător a venit în anul 1863, când s-a organizat Salon de Paris (Expoziția de la Paris), o competiție și expoziție de artă. Juriul a respins atât de multe dintre piesele lor încât a fost nevoie să se organizeze o altă expoziție ceva mai târziu, denumită Salon de Refusés (Expoziția Refuzaților)[6]. De-a lungul următorilor zece ani, tinerii artiști au făcut cereri constante de a li se permite să organizeze expozițiile lor alternative pentru susținerea noilor stiluri de pictură, dar au fost refuzați în mod sistematic.

În 1873, Monet, Renoir și mulți alții au format o asociație anonimă de artiști cu scopul de a-și expune lucrările în mod independent. Prima expoziție publică acestui nou grup s-a petrecut în Aprilie 1874, la Paris. Stilurile artistice au mers încă mai departe. Renoir a început să experimenteze prin alterarea realității a ceea ce vedea – o depărtare clară de la realism. Monet a început să picteze folosind pensule și tehnici mai fade. Acest lucru a condus la ilustrarea unei forme mai generale a ceea ce el vedea, în loc să fie o redare precisă, lucru care era încă preferat de către generația mai în vârstă. De exemplu, lucrările sale intitulate Impresie și Răsărit de Soare ilustrează portul Le Havre la momentul răsăritului. Recunoscând faptul că aceasta nu era o imagine realistă a portului, el a adăugat cuvântul „impresie” la titlu, atunci când i-a fost cerut să spună numele lucrării sale. Acest titlu a fost utilizat mai târziu de un critic pentru a-i ridiculiza pe acești artiști, denumindu-i impresioniști.

Una dintre cele mai curajoase inovații ale acestui grup a constat în utilizarea luminii. De exemplu, lucrarea lui Renoir din 1876, intitulată Dance at Moulin de la Galette, ilustrează o petrecere într-o grădină, în care personajele dansează, locul fiind situat în districtul Montmartre din Paris. În pictură, Renoir folosește albul pentru pământ și partea de sus a unei jachete de culoare albastră, pentru a indica faptul că soarele strălucea asupra acelei zone. Alterarea luminii începe astfel să exagereze detalii și să distorsioneze ceea ce ar fi putut să vadă artistul în realitate.

Metoda impresionistă preia ceea ce ochiul vede și interpretează, exagerează asupra acelui lucru, ignoră anumite părți ale lui și, în ultimă instanță, distorsionează realitatea.

Dar acum, gândește-te la ce anume faci atunci când te așezi pentru a pregăti o predică. Îți deschizi Biblia. Ești conștient că nu ai prea mult timp disponibil. Probabil că ai o întâlnire sau două programate în seara aceasta. Ar putea fi o familie sau cineva din personalul bisericii care te caută pentru călăuzire. Cu siguranță că mâinile și programul îți sunt pline cu lucrarea pastorală. Cu toate acestea, trebuie să spui ceva duminică dimineață. Așa că începi să citești textul tău și să îți notezi în computer câteva lucruri, în felul în care un artist ar putea să interacționeze cu o planșă de desen – așterni repede câteva conexiuni pline de culoare între Cuvânt și lume, așa cum o cunoști.

Apoi cauți câteva lucruri despre care știi că ar putea să creeze o impresie imediată asupra celor ce te ascultă. Și astfel începi să găsești plăcere în această diversiune de moment. Lucrarea aceasta nu este foarte grea. În curând apare și ideea principală. O contextualizezi bine întrucât, asemenea adunării tale din zilele de duminică, nu ai prea multă pasiune pentru lucrurile istorice. În fapt, ai fost chemat la această slujbă și ai obținut-o în parte pentru că ei au fost impresionați de cât de bine ai produs mesaje ce le-au atras atenția, folosindu-te de realismul scenelor biblice străvechi, altfel inaccesibile lor. Astfel, un studiu detaliat al textului poate să mai aștepte.

Mesajul de săptămâna aceasta, ca și cel de săptămâna trecută, se va concentra pe impresiile relevante pe care tu le extragi din acel pasaj. Aplicațiile par deja să izvorască precum razele de lumină pentru tine, răspândindu-se peste congregație în culori vii. Te uiți cu uimire la telefonul tău, văzând cu plăcere cât de eficient ai fost. N-a trebuit să lucrezi mai mult de 15 minute.

Aceasta este predicarea impresionistă.

Și ea se petrece într-o mulțime de biserici. În fapt, aceasta poate fi cea mai importantă problemă pe care o au de înfruntat predicatorii de astăzi. Predicarea impresionistă nu este constrânsă de realitatea textului. Ea ignoră contururile istorice, literare și teologice ale textului. Ea evită – în câteva minute – multe dintre instrumentele exegetice pentru care ai de petrecut timp ca să le dezvolți. Acolo unde pictorul realist ar putea să privească la obiectul său de zece ori înainte de a pune o singură dată pensula pe pânză, impresionistul privește la textul lui o singură dată și așterne zece linii pe pânza experienței omenești. Așa face și predicatorul impresionist.

Nu este nicio îndoială că predicarea impresionistă este mai ușoară și mai rapidă. Ea are multă logică, având în vedere calendarul tău aglomerat. Dar ai nevoie să știi ce înseamnă aceasta, ce implicații are la sfârșitul zilei, ce consecințe are felul în care te comporți și ce faci cu acel text.

Haideți să privim la un exemplu. Imaginează-ți că trebuie să pregătești un mesaj pentru grupa ta de „tineri părinți”. Și te-ai hotărât să vorbești despre textul din 1 Samuel 2:12-21. Ia-ți timp să îl citești acum:

„Fiii lui Eli erau niște oameni răi. Nu cunoșteau pe Domnul. Și iată care era felul de purtare al acestor preoți faţă de popor. Când aducea cineva o jertfă, venea sluga preotului în clipa când se fierbea carnea. Ținând în mână o furculiță cu trei coarne, o vâra în cazan, în căldare, în tigaie sau în oală; și tot ce apuca cu furculița, lua preotul pentru el. Așa făceau ei tuturor acelora din Israel cari veneau la Silo. Chiar înainte de a arde grăsimea, venea sluga preotului și zicea celui ce aducea jertfa: ‚Dă pentru preot carnea de fript; el nu va lua de la tine carne fiartă, ci vrea carne crudă’. Și dacă omul zicea: ‚După ce se va arde grăsimea, vei lua ce-ți va plăcea’, sluga răspundea: ‚Nu! dă mi acum, căci altfel iau cu sila’. Tinerii aceștia se făceau vinovați înaintea Domnului de un foarte mare păcat, pentru că nesocoteau darurile Domnului. Samuel făcea slujba înaintea Domnului; și copilul acesta era îmbrăcat cu un efod de in. Mamă-sa îi făcea pe fiecare an o mantie mică, și i-o aducea când se suia cu bărbatul ei ca să aducă jertfa din fiecare an. Eli a binecuvântat pe Elcana și pe nevastă-sa, și a zis: ‚Să dea Domnul să ai copii din femeia aceasta, care să înlocuiască pe acela pe care l-a împrumutat ea Domnului!’ Și s-au întors acasă. Când a cercetat Domnul pe Ana, ea a rămas însărcinată, și a născut trei fii și două fiice. Și tânărul Samuel creștea înaintea Domnului” (1 Samuel 2:12-21).

La prima citire a textului, trei lucruri ți se par că reies din el:

1. Textul îți prezintă două feluri de părinți și copii: pe de-o parte Eli și fiii lui răzvrătiți și, pe de altă parte, Ana și micuțul ei Samuel, care slujește Domnului.

2. Ești impresionat de contrastul dintre ei. Istoria lui Eli poate fi citită ca un manual despre cum să fii un părinte rău, în timp ce modelul Anei pare să dea rezultate mai bune.

3. Ajungi în final la două idei de bază pentru mesajul tău. Prima, că părinții răi permit copiilor lor să mănânce prea mult, în timp ce părinții buni, nu. Cât de respingător a fost ca fiii lui Elie să se înfrupte din jertfele de la templu! A doua, că părinții răi nu se folosesc de avantajul contextului bisericii pentru a-și încuraja copiii către evlavie, în timp ce părinții buni sunt întotdeauna prezenți și disponibili. Cât de minunat ca Ana să îl aibă pe Samuel la biserică oridecâteori ușile acesteia se deschid!

Bun. Ai schița gata. Mai important decât atât, tu știi deja că mesajul tău va rezona cu tinerii părinți din adunarea ta. Dincolo de asta, presa din orașul tău raportează constant problemele copiilor din zonă și despre starea lor fizică precară, precum și nevoia ca legislația să trateze această situație. Nu-ți va lua mult timp să contextualizezi principii similare care se aplică în egală măsură bunăstării lor spirituale.

Îți prezinți apoi mesajul. Următorul lucru pe care îl știi este că, urmare a acestei predici, sunt lansate noi programe pentru copii. Sunt planificate tabere de weekend dedicate instruirii părinților. Și totul sună fantastic, pentru că oamenii vorbesc mult despre cum să fii un părinte creștin.

Acest fel de predicare impresionistă determină creșterea bisericilor. De aceea, nici nu este de mirare că nu petrecem timp pregătind predicile noastre. Nici nu avem nevoie. Putem face acest lucru rapid, și chiar funcționează. Aproape că avem de-a face cu o predicare prin improvizație.

Totuși, vedem mai apoi că ratăm bogăția Cuvântului lui Dumnezeu. Ratăm esența textului. Dacă îl citim de câteva ori, am putea să conștientizăm faptul că principala preocupare a pasajului din 1 Samuel 2:12-21 nu se referă deloc la creșterea copiilor, ci se referă la sfințenia lui Dumnezeu. Așa este, pasajul face referire la Dumnezeu și la felul cum conducerea greșită a poporului lui Dumnezeu este o batjocură la adresa lui Dumnezeu însuși. Problema din text este că Dumnezeu nu primește decât închinarea adecvată. Și dacă am continua să săpăm în acea carte, vom conștientiza că există o temă a înlocuirii aici, în interiorul familiei lui Dumnezeu. Textul îl aduce în față aici pe Samuel în mod precis în acest moment, întrucât el este alternativa la fiii lui Eli pentru conducerea închinării înaintea lui Dumnezeu, în acord cu poruncile Cuvântului lui Dumnezeu. Dumnezeu nu poate să continue lucrarea Sa, întrucât Cuvântul Lui a fost înlăturat. Tot astfel, atunci când situația pare fără speranță, Dumnezeu va ridica un alt bărbat și preot care să conducă.

Înseamnă aceasta că nu putem predica pe tema creșterii copiilor din acest text? Nu în mod necesar. Dar ceea ce înseamnă este că trebuie să nu ratăm punctul esențial al pasajului. Aplicațiile posibile ale textului nu trebuie să umbrească niciodată ideea centrală a lui.

Chiar dacă putem spune lucruri adevărate din Biblie în ceea ce privește creșterea copiilor, plecând de la acest text, trebuie să o facem într-o modalitate care se supune corect ideii centrale a textului. Aceasta este diferența. Aceasta este provocarea. Citim aceste istorii și ajungem în final să ratăm ceea ce Duhul subliniază, reducând în același timp Cuvântul lui Dumnezeu la nimic mai mult decât principii morale pentru o trăire frumoasă.

În exemplul din 1 Samuel, putem chiar să ajungem să Îl omitem complet pe Hristos în calitate de Înlocuitor pentru o preoție care a eșuat. Îl pierdem pe Isus în favoarea impresionismului, iar în locul Lui căpătăm niște părinți care sunt mai degrabă dedicați moralismului decât mesajului creștin.

Este important să observăm că nu predicarea impresionistă este problema. Ea este rezultatul natural al alipirii oarbe de contextualizare și a felului cum o astfel de alipire monopolizează timpul nostru. Avem nevoie să ne amintim de convingerea care l-a înfrânat pe Charles Simeon în studiul Scripturii: să extragem din Scriptură doar ceea ce se găsește acolo. Este ușor să facem ca o abordare impresionistă să domine studiul nostru asupra Scripturii și felul în care ne pregătim pentru predicare.

Această abordare poate să devină o cocaină pe care o consumi în privat, în mod special dacă ești din fire o persoană care caută să fie la modă (sau care caută să fie plăcută altora).

Și, dacă ai avut câtuși de puțin succes folosind această metodă, vei începe să crezi că ești cu adevărat o persoană care predică expozitiv. Dar, așa cum vom vedea în capitolele următoare, expoziția biblică implică o abordare diferită în studiul Scripturii.

PREDICAREA AMEȚITĂ

Haideți să mergem mai departe în studiul nostru și să ne gândim la felul în care folosim Biblia la amvon. Poetul scoțian Andrew Lang a lansat cândva o lovitură comică la adresa politicienilor corupți din zilele lui, folosind o propoziție prin care îi acuza pentru felul în care manipulau datele statistice.[7] Cu o ușoară alterare a limbajului, fraza ar putea fi folosită în mod asemănător împotriva multor predicatori ai Bibliei, în zilele noastre: „Unii predicatori se folosesc de Biblie în același fel în care un bețiv se folosește de un stâlp de iluminat… mai mult pentru susținere, decât pentru iluminare”.

Acesta este predicatorul amețit. Presupun că nu e nevoie să îți spun că n-ar trebui să-ți dorești să devii astfel. Realitatea este, totuși, că mulți dintre noi am fost astfel de predicatori, chiar dacă n-am fost conștienți de acest lucru.

Dă-mi voie să explic. În acele săptămâni în care ne-am ridicat la amvon și ne-am sprijinit de Biblie, făcând-o să susțină ceea ce doream noi să spună, în loc să propovăduim doar ceea ce Dumnezeu a intenționat ca Biblia să ne spună, ne-am comportat ca un om beat, care se sprijină de un stâlp de iluminat: am folosit-o mai mult ca stâlp de susținere, decât pentru iluminare. O mult mai bună poziție a predicatorului este aceea în care el stă direct sub autoritatea textului biblic, căci Biblia este Cuvântul Duhului, nu noi, cei care o predicăm (vezi Evrei 3:7; Ioan 6:63).

Având zeci de ani de slujire pastorală în spate, mă pot gândi acum la multitudinea de situații în care m-am comportat precum predicatorul amețit. M-am dus la Biblie pentru a o forța să spună ceea ce credeam eu că este nevoie să fie spus. Am făcut din ea o unealtă folositoare pentru mine. Biblia m-a ajutat să împlinesc ceea ce eu aveam în minte. În anumite situații, am pierdut din vedere faptul că eu ar trebui să fiu unealta – adică acela de care Dumnezeu se folosește pentru scopurile Sale divine. Eu sunt chemat să propovăduiesc lumina pe care El dorește să o extragă și să o răspândească dintr-un anume text biblic.

Ceea ce s-a petrecut cu mine în trecut se poate petrece cu oricare dintre noi. Există o mulțime de feluri în care folosim Biblia așa cum un bețiv se folosește de un stâlp de iluminat. Poate că ai vederi doctrinare incredibil de puternice, și acestea au devenit esența oricărui pasaj din care predici, indiferent de ceea ce textul vrea să spună. Poate că ai concluzii politice, sociale ori terapeutice, și le promovezi indiferent de gândirea pe care Duhul Sfânt o are cu privire la acel text. În esență, înclinația noastră către predicarea amețită în detrimentul predicării expozitive izvorăște dintr-un singur lucru: ajungem să impunem textului biblic pasiunile noastre profunde, planurile și perspectivele noastre. Atunci când facem acest lucru, Biblia devine nimic mai mult decât o unealtă în folosul a ceea ce noi vrem să spunem.

Haideți să vă dau un exemplu personal pentru a vedea cât de ușor se poate petrece acest lucru. În urmă cu mai mulți ani, predicam în felul meu din 2 Corinteni. Atunci când am ajuns la capitolele 8 și 9, am decis să sar peste ele – trecând să predic de la capitolul 10 înainte. Motivul pentru care voiam să fac asta era simplu. Voiam să păstrez capitolele 8 și 9 pentru un moment ulterior din viața bisericii noastre. Acele capitole se referă la bani, nu-i așa? Am gândit în sinea mea astfel: „prezbiterii vor veni la mine la un moment dat și îmi vor cere să am un mesaj pe tema gestiunii banilor”. În acel moment, biserica noastră mergea bine din punct de vedere financiar. Părea logic să păstrez acel pasaj pentru o perioadă când am fi avut nevoie de o creștere în administrarea finanțelor, așa încât să depășim situația financiară mai dificilă. Așa că am ocolit capitolele 8 și 9 – lucru care se petrece rar în cazul meu, fiind un predicator secvențial destul de rigid.

Evident, momentul a sosit. M-am dus la 2 Corinteni 8 și 9 pentru a pregăti un mesaj pe tema importanței dărniciei generoase. Acum, este important să știi că aveam o idee foarte clară legată de ceea ce doream să spun, dinainte de a intra în profunzimea studiului meu. Aveam de gând să îmi focalizez toate comentariile asupra acelor trei versete care subliniază ideea de credincios care dăruiește cu bucurie:

„Să știți: cine seamănă puțin, puțin va secera; iar cine seamănă mult, mult va secera. Fiecare să dea după cum a hotărât în inima lui: nu cu părere de rău, sau de silă, căci ‚pe cine dă cu bucurie, îl iubește Dumnezeu’. Și Dumnezeu poate să vă umple cu orice har, pentru ca, având totdeauna în toate lucrurile din destul, să prisosiți în orice faptă bună, după cum este scris: ‚A împrăștiat, a dat săracilor, neprihănirea lui rămâne în veac’” (2 Corinteni 9:6-9).

În primul rând, aveam să deschid studiul cu atitudinea pe care Dumnezeu vrea să o avem față de bani. Versetul 6 spune că dărnicia generoasă înseamnă binecuvântare generoasă. (Îmi plăcea să plec de la atitudine, pentru că ea făcea legătura între introducerea pe care o aveam și aplicația „Dăruiește!”). Apoi, dincolo de orice, versetul 7 îmi spunea că Dumnezeu îl iubește pe cel ce dăruiește cu bucurie. Motivația pentru dărnicie (Dumnezeu îți va da înapoi) avea să fie al doilea punct important al predicii. Apoi versetul 8 spune, „Dumnezeu poate să vă umple cu orice har”. În final voiam să mă refer la citatul din Psalmi pentru a arăta care este beneficiul divin care vine în urma generozității. Versetul 9 părea să indice faptul că Dumnezeu Însuși „a împrăștiat” (în sensul unei generozități abundente). Așadar, schița mea în 3 puncte arăta în felul următor:

1. 2 Corinteni 9:6-7 – Dăruiește-I lui Dumnezeu (aceasta este atitudinea pe care El o dorește de la noi).

2. 2 Corinteni 9:8 – Primește lucruri bune de la Dumnezeu (aceasta face apel la motivația noastră).

3. 2 Corinteni 9:9 – Dărnicia este o modalitate prin care Îl imităm pe Dumnezeu (și Vechiul Testament ne spune aceasta).

Chiar dacă nu alocasem foarte mult timp textului, știam că aveam o predică ce era ușor de ascultat. Eram bine așezat pe calea mea de a avea un mesaj foarte practic și mișcător. Știam care era nevoia oamenilor din adunarea mea, iar Biblia mă ajuta în acest sens.

Dar apoi s-a petrecut ceva interesant. Înainte să se ivească zorile zilei de duminică, și înainte de a mă ridica la amvon pentru predică, am început să studiez elementele generale ale acestor capitole. Ceea ce am descoperit a zdruncinat temelia tuturor lucrurilor pe care plănuiam să le spun. Din 1 Corinteni 16:1-4 și Faptele Apostolilor 11:27-30 am văzut că versetele mele aveau de-a face întrucâtva cu o foamete și o nevoie de alimente în anumite biserici. Textul meu referitor la dărnicia cu bucurie nu se referea la dărnicia regulată la bugetul bisericii locale. Era vorba despre o colectă pentru stăvilirea unei foamete ce se abătuse asupra bisericilor pline de creștini evrei într-o parte diferită a lumii.

Și dacă asta nu era o veste suficient de grea pentru mine, am descoperit și alte lucruri. Din 2 Corinteni 11:5 și 12:11, am învățat că disputa primordială în epistolă era legată de slujirea aparent slabă a lui Pavel prin comparație cu super-apostolii, care aveau un fel de putere pe care congregația din Corint o respecta. Pavel era neîndemânatic în vorbire (11:6), venise cu o atitudine de umilință (11:7), era mereu în nevoi (11:9) și era lipsit de resurse financiare (12:14-15). Acesta era contextul capitolelor dedicate unei colecte. Acesta fost momentul în care lucrurile au luat o altă turnură. Această colectă funcționa ca un test! Dacă credincioșii din Corint aveau să dăruiască cu generozitate, prin aceasta ei aveau să demonstreze că se identificau cu „slăbiciunea” și erau gata să acopere nevoile celor slabi. Dacă, totuși, ei ar fi dăruit puțin la fondul pentru cei înfometați, aceasta ar fi dovedit că ei se înregimentau alături de cei ce aveau din belșug. Am realizat dintr-o dată că mă aflam într-un pericol real de a înțelege greșit întreaga carte!

Atunci toate lucrurile au fost creionate și au început să se asambleze. Când am privit la psalmul citat în 2 Corinteni 9:9 – psalmul despre care credeam că ne vorbește de ideea că dărnicia generoasă înseamnă imitarea de către noi a lui Dumnezeu – am descoperit că, de fapt, acest lucru demonstrează că suntem asemenea „omului neprihănit”. Ideea lui Pavel nu era că cei din Corint ar fi trebuit să dăruiască cu generozitate pentru ca, astfel, să Îl imite pe Dumnezeu. Dimpotrivă, dărnicia generoasă reprezintă semnul distinctiv obișnuit al acelora care Îl urmează pe Dumnezeu.

În acest moment, știam ca aveam o problemă.

În timp ce eu creionasem după mintea mea o schiță minunată din Biblie, una care să împlinească scopurile mele în tratarea problemelor noastre bugetare, de fapt tot ceea ce făcusem fusese să mă sprijin de Biblie în felul în care un bețiv se folosește de un stâlp de iluminat – mai mult pentru sprijin, decât pentru iluminare.

Sigurele întrebări care îmi rămăseseră înainte de a mă ridica la amvon în acea săptămână erau acestea: Cine urmează să fie rege? Eu? Sau textul biblic? Voi stăpâni eu peste el în această săptămână, sau el va stăpâni peste mine? Mă voi sprijini de Biblie pentru scopurile și planurile mele, sau voi sta așezat sub autoritatea ei, permițând ca lumina Duhului Sfânt să-și croiască drumul înaintea oamenilor din congregația mea?

Într-o analiză finală, convingerea care i-a permis lui Charles Simeon să practice o înfrânare matură la amvon a câștigat în acea zi, pentru mine. „Am o mare gelozie cu privire la acest lucru, căci nu vreau să spun vreodată nici mai mult, nici mai puțin, decât văd că este gândul Duhului în pasajul pe care îl explic.”[8]

Din experiență personală, pot să spun că luptele mele cu predicarea amețită sunt întotdeauna legate de o alipire oarbă de contextualizare. Iar ceea ce am învățat este aceasta: nevoile congregației mele, așa cum sunt ele percepute prin înțelegerea mea contextualizată, nu trebuie să devină niciodată puterea care dictează din spate ceea ce eu trebuie să spun de la amvon. Noi nu suntem liberi să facem ceea ce vrem cu Biblia. Ea este suverană. Ea trebuie să câștige. Întotdeauna. Rolul nostru de predicatori și învățători biblici este să ne așezăm sub lumina cuvintelor care au fost așezate în scris cu multă vreme înainte, de către Duhul Sfânt.

Slujba noastră este să spunem astăzi ceea ce Dumnezeu a spus cândva, și nimic mai mult. Atunci când facem astfel, El încă ne vorbește.

PREDICAREA „INSPIRATĂ”

Am analizat, iată, două consecințe negative pe care alipirea oarbă de contextualizare le produce în ce privește expoziția biblică. În primul rând, am explorat impactul acestei abordări asupra predicatorului, în ce privește studiul personal al Bibliei. Această metodă de pregătire poate să conducă la predicarea impresionistă. În al doilea rând, ne-am uitat la felul cum contextualizarea oarbă poate să influențeze felul în care predicatorul se folosește de Biblie la amvon. Presiunile săptămânale pentru relevanță pot să conducă la predicarea amețită.

Acum aș vrea să scot predicatorul din studiul său și de la amvon, și să privim la felul cum el citește Biblia în viața sa privată. Chiar și aici, strategiile contemporane de citire pe care oamenii le adoptă pentru studiul lor privat pot să afecteze propovăduirea publică a Cuvântului lui Dumnezeu. În fapt, dacă combini aceste strategii de citire a Bibliei acasă cu alipirea oarbă de contextualizare, vei obține ceea ce eu am denumit predicarea „inspirată”.

Să mă explic. Datorită faptului că este de origine divină, Biblia este și va fi întotdeauna Cuvântul inspirat și plin de autoritate al lui Dumnezeu. Cu toate acestea, în mod trist – și acesta este lucrul pe care vreau să îl spun – predicatorii devin cu atât mai atrăgători cu cât promovează mai mult o citire subiectivă a textului ca și cum citirea aceea ar fi de inspirație divină. Tot mai mult, învățătorilor biblici li se spune că, oricare ar fi lucrurile de care sunt stârniți în duhul lor în timpul citirii private a Bibliei, acelea sunt lucrurile care trebuie să devină subiectele pe care Duhul lui Dumnezeu ar vrea ca ei să le predice în public.

Unul dintre exemplele acestui fel de strategie de citire a Bibliei are o istorie îndelungată și se numește Lectio Divina. Această practică tradițională benedictină (de la Papa Benedict, adică de origine romano-catolică, n.tr.) a interpretării Scripturii a avut drept intenție primordială să promoveze părtășia cu Dumnezeu și, într-o măsură mai mică, familiarizarea cu Biblia. Ea favorizează o gândire a textelor biblice ca fiind „Cuvântul viu”, în loc să fie văzute ca niște cuvinte scrise, care trebuie studiate. Formele tradiționale ale acestei practici includ patru pași pentru citirea privată a Bibliei: lectură, meditație, rugăciune și contemplare. Începi prin liniștirea inimii tale cu o simplă citire a textului. Apoi meditezi, cel mai probabil asupra unui singur cuvânt sau a unei singure fraze din text și, făcând astfel, eviți în mod intenționat ceea ce ar putea fi considerată drept o abordare „analitică”. În esență, scopul aici este să aștepți iluminarea Duhului, așa încât să ajungi la semnificația acelui text. E ca și cum ai aștepta ca Isus să te cheme. Odată ce sensul este dat, treci mai departe la rugăciune. Dincolo de orice, rugăciunea este dialog cu Dumnezeu, nu? El ne vorbește prin Cuvântul Lui, iar persoana în cauză Îi vorbește lui Dumnezeu prin rugăciune. În final, această rugăciune devine o rugăciune contemplativă, și ne oferă abilitatea de a înțelege mai profund adevărurile teologice.

În aparență, sună minunat de pios. Ba pare să aibă chiar o înfățișare solid scripturală: „Nouă însă Dumnezeu ni le-a descoperit prin Duhul Său. Căci Duhul cercetează totul, chiar și lucrurile adânci ale lui Dumnezeu” (1 Corinteni 2:10). Lăsând deoparte pentru o clipă ceea ce Pavel vrea să spună cu adevărat în acest pasaj, Lectio Divina susține o metodă despre care afirmă că este spirituală, dar care este opusă studiului sistematic. Ea înlocuiește investigația cu intuiția. Ea preferă sentimentele și emoțiile în fața cercetării metodice și raționale. Ea pune semn de egalitate între duhul tău și Duhul Sfânt.

Iar alipirea oarbă de contextualizare iubește această metodă! Ceea ce oamenii de astăzi își doresc mai mult decât orice este un „cuvânt proaspăt” de la Dumnezeu, ceva de la Duhul Lui, care să hrănească viețile noastre spirituale înfometate.

Chiar dacă Lectio Divina este, din bun de vedere istoric, o formă romano-catolică de interpretare a Scripturii, ea și-a găsit un fel de viață nouă în ultimii ani, în mod particular printre protestanții evanghelici. Chiar și acolo unde nu este practicată sub acest nume, ea este surprinzător de asemănătoare felului în care o mulțime de tineri predicatori sunt învățați să se pregătească. Lor li se spune să citească Biblia în mod devoțional, în tăcere, așteptând ca Duhul Sfânt să le vorbească, „căci poți fi sigur că ceea ce Dumnezeu pune pe inima ta dintr-un text, într-un moment de tăcere înaintea Lui, El va folosi și în viețile altora. Așadar, predică acest lucru! Trebuie să fie un cuvânt inspirat.”

Haideți să luăm un exemplu dintre acele minunate versete de pe calendarul din bucătărie, anume Filipeni 4:13: „Pot totul în Hristos, care mă întărește”.

Cum să abordăm acest text? Începem prin citirea lui ca și cum Pavel ne-ar fi scris direct nouă, individual. Apoi, atunci când citim „totul”, înțelegem „absolut orice”. Noi credem că, evident, acest text se referă la orice. Atunci când suntem confruntați cu orice fel de obstacol, Dumnezeu ne dă tăria să-l depășim. Am nevoie de promovare la locul de muncă? Dumnezeu îmi dă putere. Am nevoie de o aruncare de trei puncte în ultimele 20 de secunde ale meciului de baschet, pentru ca astfel să îl câștigăm? Dumnezeu îmi dă putere. Ce inspirație! Acest verset pare să fie perfect pentru oricare dintre acele momente când avem nevoie să reușim. Și, întrucât am înțeles textul devoțional, este ispititor să ne ridicăm apoi la amvon și să îl predicăm în acest fel.

Problema este că, cercetând un pic mai adânc în text, ajungem să descoperim că Pavel nu vorbește despre „absolut orice”. Dacă citim doar câteva versete înainte și după acesta, vom conștientiza că acest verset este parte din discuția lui Pavel legată de suferința lui în închisoare. El vorbește aici despre supraviețuire. Nu vorbește despre promovări și aruncări cu mingea care să câștige meciuri, ci vorbește despre îndurarea greutăților astfel încât Evanghelia să fie propovăduită mai departe (cf. Filipeni 1:12). Așa că n-ar trebui să ne ia prea mult timp să dăm la o parte concluziile citirii noastre foarte devoționale și foarte puțin inspirate. Sunt suficiente doar două sau trei versete în plus.

Acest fel de predicare „inspirată” este un joc periculos. Ea este complet subiectivă. Atunci când ne oprim din lucrarea dificilă de a înțelege cuvintele pe care Duhul le-a dat și lucrăm exclusiv în „gândirea Duhului” dând frâu liber imaginației, devenim autoritatea finală în ceea ce privește înțelesul acelor versete. Începem să afirmăm „adevăruri” și „sfaturi” care sunt imposibil de testat sau de susținut din punct de vedere biblic. Am putea proceda astfel din motive bune, cum ar fi simțul nostru pentru sănătate morală în turmele noastre, sau o dorință autentică de a schimba lumea în care trăim. Cu toate acestea, începem să operăm în afara doctrinei sănătoase. Confundăm „așa vorbește Domnul” cu „așa vorbesc eu”. Le cerem adunărilor noastre să-și pună nădejdea în noi, în loc să se încreadă în Cuvânt. Dar probabil că nici tu și nici eu nu susținem această teorie atunci când vine vorba de Biblie. Cu toate acestea, inconștient, ne facem adesea lucrarea procedând în felul acesta.

Cum arată asta în practică? O mulțime de predicatori – în particular predicatorii tineri – se apropie de text în primul rând pentru zidirea personală sau pentru creșterea lor spirituală. Aceasta nu este în mod necesar o practică greșită, iar predicarea devoțională nu este în mod inerent un lucru rău. Noi toți trebuie să fim convinși spiritual și conformați chipului lui Hristos zugrăvit în text în mod individual. Problema este că suntem ispitiți cu ușurință să sărim de la impresia pe care Duhul o oferă textului față de noi, personal, la ideea că Duhul trebuie să lucreze în mod obligatoriu în felul acesta și în cei ce sunt parte din turmele noastre. Astfel, am avea de-a face cu o predicare impresionistă, dar îmbrăcată mai degrabă în pietate decât în practicalitate.

Dar pentru a evita confuzia, eu nu spun deloc că Duhul nu are niciun rol în predicarea expozitivă. Aceasta ar fi o greșeală groaznică. Deși este adevărat că oamenii sunt convertiți și aduși la maturitate prin predicarea expozitivă, Cuvântul Evangheliei trebuie să fie însoțit de lucrarea Duhului ca să poată avea loc convingerea de păcat, regenerarea, pocăința și credința, ca și perseverența de o viață. Sau, exprimat altfel, „nici cel ce sădește, nici cel ce udă nu sunt nimic; ci Dumnezeu, care face să crească” (1 Corinteni 3:7).

După cum poate fi dovedit, această colaborare „recentă” între citirea devoțională a Bibliei și predicare – mânată în special dorința contextualizării de a fi văzută drept spirituală – nu este atât de nouă pe cât am crede. O versiune a acesteia a fost practicată printre figurile teologice precum Karl Barth și mișcarea neo-ortodoxă din perioada timpurie a secolului al 20-lea. Criticismul german a „dovedit” că textul Bibliei ar fi fost corupt, sau cel puțin așa gândeau ei. Și pentru că textul fusese corupt, cei ce citeau Biblia nu puteau să traseze în mod autentic drumul înapoi către intenția originală a Autorului. Barth și mișcarea neo-ortodoxă aveau în general o prețuire înaltă față de Scriptură, dar erau atașați în anumite aspecte de exponenții criticismului, în ceea ce privește inspirația verbală a ei. Astfel, într-o biserică neo-ortodoxă, noțiunea de a răspunde față de Biblie prin a spune „acesta este Cuvântul Domnului” nu mai avea nicio substanță. Dimpotrivă, cititorul putea spune doar ceva de genul „Stai cu urechile deschise în așteptarea Cuvântului Domnului”. Prezumția era că tot ce ne-a rămas este Duhul, motiv pentru care am face bine să ascultăm pe cineva care a auzit ceva de la El.

Ne aflăm la doar o generație după aceasta, și unii din interiorul mișcării evanghelice se deplasează deja dincolo de gândirea lui Barth, promovând predicarea inspirată sau dirijată de duh. Dar oare suntem noi vrednici de crezare?

Duhul Sfânt este fără îndoială vrednic de crezare și poate, într-un mod miraculos, să implanteze intenția Lui în noi, în mod intuitiv. Dar ne absolvă această posibilitate de datoria noastră de a face lucrarea dificilă a exegezei? De ce s-ar mai fi deranjat El de la bun început să inspire Scriptura? Este cumva posibil ca Duhul să lucreze prin studiu plus meditație?

Nu cumva ne expunem noi riscului de a ignora ceea ce Dumnezeu a intenționat să spună în Cuvântul Său, în favoarea predicării propriilor noastre intenții, atunci când umblăm să ne facem datoria folosindu-ne de o abordare subiectivă în ceea ce privește interpretarea, cum este predicarea „inspirată”? Nu ne conformăm noi astfel duhului veacului (din care veac suntem în mod necesar parte) în loc să ne conformăm profunzimii Cuvântului lui Dumnezeu?

ASAMBLÂND LUCRURILE ÎNAINTE DE A MERGE MAI DEPARTE

Alipirea oarbă de contextualizare este o problemă foarte reală pentru predicatori. Ea ne ispitește să căutăm relevanța într-un mod nestingherit și lipsit de critică, iar aceste căutări vor conduce la cea mai superficială lucrare posibilă asupra textului biblic. În acest capitol, am privit la această problemă din trei unghiuri. În primul rând, am explorat ce se întâmplă în studiul predicatorului atunci când contextul cultural îi dictează predica, în loc să o informeze. Sfârșim astfel prin înlocuirea realismului textului biblic cu ceva impresionist, în cel mai fericit caz.

În al doilea rând, o alipire oarbă de contextualizare ne determină adesea să ratăm ținta folosirii adecvate a Bibliei de la amvon. Mulți dintre noi suferim de o dependență de lucrurile practice și de noțiunea că putem prestabili ceea ce credincioșii noștri au nevoie să audă. Atunci când procedăm astfel, ne îmbibăm din ceea ce curge la robinetul predicării amețite. În al treilea rând, o alipire oarbă este din ce în ce mai strâns legată de practica devoțională privată a predicatorului. Predicatorii doresc ceva „proaspăt” și „spiritual”. În felul acesta, noi transferăm adunării simțămintele noastre spirituale sau „proaspete”, intitulându-le „mesajul lui Dumnezeu pentru ei”. Drept rezultat, predicarea „inspirată” înlocuiește predicarea expozitivă.

De aceea, credem că este drept să ne punem următoarea întrebare: Există oare o cale simplă de a depista unde anume sfârșește greșit tânjirea noastră după contextualizare? Eu cred că există.

Partea din dreapta a acestei ilustrații arată responsabilitatea predicatorului în legătură cu conținutul Cuvântului lui Dumnezeu: să îl predicăm corect. Aceasta este o parte esențială a lucrării noastre. Noi toți vrem să fim credincioși. Biblia ne oferă cuvintele Dumnezeului celui viu. Partea din stânga ne îndreaptă în altă direcție a responsabilității: să îl predicăm clar. Și acest lucru este esențial. Cine dintre noi nu vrea să fie roditor? Predicatorul stă în fiecare săptămână poziționat între aceste două sarcini. Ele pun presiune asupra lui, fiecare luptându-se pentru timpul și atenția lui. Și, adesea, predicatorul se teme că o dedicare totală față de una nu poate fi făcută fără a o lăsa pe cealaltă mai în urmă.

Drept rezultat, predicatorul începe să poarte conversații cu propria persoană, conversații care sună în felul următor: „Dacă mă deplasez în direcția consumării timpului meu pentru predică având ca obiectiv să predic corect, poate că aș putea să sfârșesc fiind mult prea intelectual și să pierd impactul dătător de viață pe care predicarea clară l-ar aduce. Peste toate acestea, nu îmi pot permite să fiu cunoscut ca un păstor al Cuvântului, dacă aceasta ar însemna să-mi pierd identitatea de predicator plin de Duhul. Nu am oare responsabilitatea de a vorbi inimii, nu doar minții? Mesajele mele au nevoie să arate credibilitate la nivelul omului de pe stradă. M-am săturat de predicatorii care gândesc doar pe tărâmul convertirii spirituale. Adică, sigur, învățătura sănătoasă este importantă, dar fără să fiu condus de contextualizare în lucrarea mea, nu voi ajunge niciodată la o practică sănătoasă. Știu că vorbesc dintr-un text, dar în final sunt aici pentru a avea un impact astăzi.”

Oridecâteori acest argument își face loc în inima și mintea celor care sunt chemați să predice – simțământul că predicarea corectă și predicarea clară sunt parteneri imposibili – poți fi sigur că o alipire oarbă de contextualizare pândește în preajmă, gata să preia conducerea cu o predicare impresionistă, amețită sau „inspirată”.

Evident, cele două componente, a predicării corecte și a predicării clare, nu sunt parteneri imposibili. Charles Simeon și orice predicator expozitiv serios pe care îl cunosc, au găsit o cale de a se ține de amândouă. Și este nădejdea mea că următoarele trei capitole îți vor arăta o abordare pentru pregătirea predicilor, care te va face capabil să te alături lor în lucrarea credincioasă și roditoare a predicării biblice expozitive.

Capitolul 2

EXEGEZA

Am încheiat capitolul 1 spunând că este posibil să predicăm corect textul biblic și în același timp să îl predicăm clar. Nu este nevoie să alegem între cele două obiective. Ambele pot fi atinse, și încă bine.

Dar cum facem acest lucru? Cum să ne pregătim mesaje care să fie deopotrivă credincioase textului și roditoare pentru oamenii din zilele noastre? Și cum să facem aceasta evitând înclinația noastră către o alipire oarbă de contextualizare?

Există o cale, și se pare că predicatorii expozitivi buni se folosesc de ea. Următoarele trei capitole vor prezenta un proces în trei părți – ca un cadru general de lucru – și care urmează această secvență: (1) exegeza; (2) reflecția teologică, și (3) implicațiile pentru zilele noastre.

PĂSTRÂND LUCRURILE ESENȚIALE PRIORITARE

Predicarea trebuie să înceapă întotdeauna cu exegeza. Sau, ca să mă exprim diferit, contextualizarea, reflecția teologică și chestiunile aplicative pentru zilele noastre sunt ținute la distanță – așa încât să fim dedicați unui proces de pregătire care păstrează lucrurile esențiale prioritare. Vreau să spun prin aceasta că un predicator credincios își începe procesul de pregătire a mesajului prin a acorda atenție audienței originale a textului biblic și scopului lui pentru acei cititori. Iar el face din această primă audiență preocuparea sa primară în trei modalități diferite. Într-un fel sau altul, el:

1. Dă contextului biblic (mai degrabă decât propriului său context) controlul asupra sensului pasajului.

2. Studiază cu atenție până când cunoaște felul cum textul se potrivește în mesajul general al cărții.

3. Vede structura și ideile subliniate în textul biblic.

Ai observat faptul că nimic din lista de mai sus nu are de-a face cu contextualizarea?

Contextualizarea este importantă, după cum vom vedea în capitolul 4. Totuși, predicatorii expozitivi buni se antrenează pe ei înșiși în a pune deoparte acea etapă pentru mai târziu, în procesul de pregătire a mesajului.

Contextualizarea este un partener bun de dans, dar nu trebuie să-i permiți niciodată să preia conducerea. Pune-o înaintea etapelor exegetice în secvența pregătirii mesajului tău, și imediat își vor face apariția problemele. Necazul este că prea mulți dintre noi împingem exegeza departe în procesul pregătirii noastre, și astfel îmbrăcăm mesajul într-un fel de rochie roșie, scurtă, a contextualizării, focalizându-ne pe lumea în care ne aflăm și pe abilitatea noastră de a face conexiuni cu ea. Este ca și cum am vrea să o dăm afară, dar am face lucrul acesta învârtind-o în cercuri de dans atrăgătoare, arătându-i în felul acesta picioarele lungi și tocurile înalte.

Astfel, pentru mulți dintre noi, cea mai mare provocare va fi să reașezăm pe primul loc ceea ce trebuie să fie acolo. Primul pas către predicarea expozitivă este să tratăm contextualizarea ca pe o soție pe care am vrea să o ținem aproape. Astfel, tu o conduci în dansul expoziției. Pur și simplu nu poate funcționa altfel. Pot să îmi amintesc unde mă aflam în ziua în care această reorientare a gândirii și-a făcut loc în mintea mea.

ZIUA CÂND A PICAT FISA

Aveam 29 de ani când Steve Bickley, păstor și bun prieten, mi-a făcut cunoștință cu Dick Lucas. Lucas este acum pensionar, dar anterior a fost păstor la Helen's Bishopsgate Church din Londra. Bickley aranjase ca Lucas să petreacă o zi cu aceia dintre noi care eram parte din personalul pastoral de la College Church, sub coordonarea lui Kent Hughes. Aceasta avea să fie ziua când mi-a picat fisa – și în realitate nouă, tuturor.

Pe scurt, Dumnezeu s-a folosit de Lucas pentru a zgudui abordarea noastră convențională în pregătirea predicilor. În decurs de două ore, el ne-a așezat rapid în lumea unui pasaj foarte familiar: 1 Corinteni 13. Atunci când și-a terminat introducerea, așezându-ne pe căile noastre, pregătirea noastră pentru predicare a descoperit o nouă direcție. El ne-a așezat picioarele pe o cale mai bună, una care continuă să mă călăuzească până în ziua de azi.

În primul rând, Lucas ne-a cerut să păstrăm lucrurile esențiale prioritare. Acest lucru a fost mai dificil de făcut decât îmi imaginam. Auzisem întotdeauna că 1 Corinteni 13 era desemnat drept „capitolul dragostei”. Nu mă întâlnisem cu acest pasaj decât cu ocazia nunților. În acele circumstanțe, abordarea predicatorului față de acel text – datorită contextualizării – era dirijată de evenimentul fericit de dinaintea noastră. Zilele cu nunți sunt dominate și dirijate de teme de încurajare și celebrare, iar comentariile pe care le-am auzit asupra textului erau de asemenea îmbibate de aceste simțăminte. Ca să exprim lucrurile în alt fel, audiența din fața predicatorului era stăpânul peste acea oră. Nu mai contau cei către care fusese scrisă epistola inițial.

În al doilea rând, Lucas ne-a condus într-o perioadă de observare. El ne-a cerut să punem pauză, pentru o clipă, judecății asupra a ceea ce textul vrea să spună sau a felului cum poate fi aplicat astăzi, și să ne concentrăm pe a lua în considerare capitolul în contextul lui imediat din punct de vedere literar. Atunci când am făcut lucrul acesta, am observat că 1 Corinteni 13 este plasat între două capitole care discută tema darurilor spirituale și, în particular, relația dintre daruri și maturitate spirituală (12:1, 4, 9, 28, 30, 31; 14:1, 37).

În al treilea rând, Lucas ne-a cerut să căutăm termenii folosiți pentru daruri și maturitate spirituală în capitolele anterioare din epistolă. El voia ca noi să luăm aminte cu atenție la text, până când cunoaștem felul în care acel pasaj se potrivește în mesajul general al cărții. Aceasta ne-a condus la 1:4-7, versete în care Pavel îi identifică pe corinteni drept un grup de credincioși cu daruri. În fapt, lor nu le lipseau niciun fel de daruri. Dar, în 3:1, Pavel mustră această congregație incredibil de bogată în daruri pentru faptul că era imatură din punct de vedere spiritual. El chiar îi numește prunci spirituali (v. 1-2).

Astfel, am început să pricepem că unii din Corint înțeleseseră într-un fel alambicat relația dintre daruri și maturitate. Ei începuseră să gândească că anumite daruri („vorbirea în limbi”, în acest caz) le-ar fi oferit vreun avantaj în maturitatea spirituală. Mințile noastre au început să alerge. Ce voia să spună cu adevărat Pavel despre dragoste în capitolul 13? A voit el să îi mustre oare pentru lipsa de dragoste? Era cumva intenția primordială a Duhului ca acest „capitol al dragostei” să corecteze mai degrabă decât să încurajeze, folosindu-se de haina sentimentalismului?

În al patrulea rând, Lucas ne-a arătat cum contextul întregii cărți era legat strâns de vocabularul capitolului 14. Gândiți-vă la expresia din capitolul 13 – „(Dragostea) nu este arogantă” (lit. ESV). Își face cumva apariția acest limbaj, mai înainte, în epistolă? Desigur, iar felul în care Pavel s-a folosit anterior de această temă nu este unul gratuit: „iar voi ați devenit aroganți” (5:2, NTR).

Lucas s-a oprit apoi și ne-a dat voie să asimilăm toate aceste lucruri. Am conștientizat că acest capitol trebuie să fi fost perceput de către adunarea din Corint ca explozia unei bombe. Pavel vorbea despre dragoste în mod intenționat, pentru că aceasta era tocmai ce le lipsea corintenilor! Ei puteau să fie o adunare cu foarte multe daruri, dar erau încă prunci. Pavel voia ca ei să crească, să fie ca el, un om care se deosebea prin dragoste, ceea ce, pentru el, era un semn al maturității.

Așa am ajuns noi în Corint – audiența originală a textului – și, ironic, ne-am descoperit mai bine pregătiți pentru a predica un mesaj relevant pentru oamenii din Chicago.

Acolo și atunci mi-a picat mie fisa. Când fac exegeză, pot să văd componentele necesare pentru orice predicator. Dumnezeu a folosit cu putere acea zi pentru a reașeza abordarea mea în pregătirea predicilor. Noi toți am trecut prin acea experiență și am încheiat-o ca niște oameni schimbați. Am avut apoi un apetit proaspăt pentru Cuvântul lui Dumnezeu și o dedicare nouă pentru ceea ce înseamnă să devii un predicator expozitiv al textului sfânt.

Dacă audiența originală devine preocuparea ta principală, vei vedea lucrurile într-un mod diferit. Dă-mi voie să ilustrez acest lucru folosind imaginea unui telescop. Telescoapele ne permit să vedem departe, să privim către ceruri. Galileo le-a făcut celebre când a folosit unul pentru a privi la craterele de pe Lună, ca și la milioanele sau chiar miliardele de stele care plutesc în galaxia Calea Lactee. Ideea din spatele invenției este simplă. Iei două lentile, una mai mare decât cealaltă, și le conectezi folosind doi cilindri care se deplasează unul în interiorul celuilalt. Lentilele mai mari sunt curbate, având astfel capacitatea de a mări imaginea către care privești. Lentilele mai mici reprezintă piese care doar permit celui ce se uită să privească îndeaproape la lucruri aflate la distanță. Atunci când ții un telescop în poziție corectă, vei putea descoperi lucruri incredibile. Dar dacă vei așeza telescopul într-un fel greșit, obiectul către care privești îți va apărea dintr-o dată distorsionat, mic și defocalizat. Astfel, se pierd și frumusețea și forma obiectului respectiv. Acest principiu poate fi aplicat procesului tău de pregătire a predicii. Dacă vrei să fii un predicator expozitiv bun, biblic, ai nevoie să te disciplinezi, aruncându-ți privirea mai întâi asupra audienței originale. Acest lucru te va păzi de distorsionarea formei textului tău și te va ajuta să vezi ceea ce Duhul Sfânt intenționează să vezi pentru congregația ta. Acestea fiind spuse, există totuși mai multe lucruri ce trebuie știute decât ar părea la prima vedere. Personal, eu nu cred că pot face lucrarea de exegeză în propriile puteri. De aceea, eu mă rog de fiecare dată când mă așez să studiez Biblia. Chiar dacă există mijloace obișnuite de studiu, eu tot am nevoie de ajutorul extraordinar al Duhului în acest proces. Și, chiar dacă am să îți împărtășesc câteva lucruri practice pe care le poți face în studiul tău, de-a lungul paginilor ce urmează, trebuie să înțelegi că ești dependent de îndurarea Duhului Sfânt pentru a înțelege pasajul biblic.

Lasă controlul pe mâna contextului biblic

Trecând la lucrarea practică, descoperim că este de ajutor să privim la context în două modalități diferite: contextul literar și contextul istoric. Acestea sunt două idei înrudite și care adesea se suprapun, dar merită să înțelegi diferența dintre ele.

Contextul istoric se ocupă cu circumstanța sau situația care a dat naștere textului. Aceasta poate să necesite să faci efortul de a înțelege societatea vremii respective. Ai putea avea nevoie să întărești cunoștințele tale de istorie biblică. Sau ai putea studia o întreagă carte, într-un efort de a așeza împreună piesele situației cu care s-a confruntat prima audiență.

Pe de altă parte, contextul literar stă în însăși textul care înconjoară pasajul tău. Predicatorul ia în considerare strategia autorului original și se întreabă de ce a organizat el cartea în felul respectiv. Versetele sau capitolele care preced sau urmează un pasaj anume oferă un curs sau un cadru care ne poate ajuta să înțelegem sensul acelui text.[9]

Haideți să luăm un exemplu al felului cum sensul unui text ar trebui să fie controlat de contextul lui, nu de cel al nostru. Iată, în 2 Corinteni 6:14-15, citim următoarele:

„Nu vă înjugați la un jug nepotrivit cu cei necredincioși. Căci ce legătură este între neprihănire și fărădelege? Sau cum poate sta împreună lumina cu întunericul? Ce înțelegere poate fi între Hristos și Belial? Sau ce legătură are cel credincios cu cel necredincios?” (2 Corinteni 6:14-15).

A existat o vreme când aș fi predicat un mesaj din acest text, direcționat către a-i ajuta pe oamenii din adunarea mea să gândească corect cu privire la probleme legate de căsătorie sau de alegerea partenerilor de afaceri. Fără îndoială, acesta este versetul care dă naștere unor lucruri de genul Christian Yellow Pages (cataloage cu date de contact sau anunțuri matrimoniale ale creștinilor, n.tr.).

Problema este că, dacă insistăm un pic și cercetăm ceva mai profund contextul istoric, vom vedea că autorul nu vorbește direct către noi. Pavel își construia argumentul împotriva afinității corintenilor de a-și asigura predicatori populari și mândri, care aveau o slujire făcută într-o modalitate ce evita persecuția cu orice preț. Acești „super-apostoli” îi îndepărtau pe oameni de Evanghelie și de Pavel.

Dar Pavel îi voia înapoi! El dorea ca ei să fie părtași jugului, alături de el. De aceea, istoric vorbind, abordarea acestui text de către noi ar trebui să fie dictată de preocuparea lui Pavel în ce privește atașamentul oamenilor față de învățătorii falși. Acest pasaj nu are nimic de-a face, în contextul inițial, cu ideea de a decide cu cine să te căsătorești sau cu cine să intri, ca partener, într-o afacere.

Contextul literar al acestor versete nu face decât să ne confirme acest lucru. În versetele precedente, Pavel le spune corintenilor că inima lui s-a deschis față de ei, chiar dacă inimile lor se închiseseră față de el. Iată, el pledează față de ei: „lărgiți-vă și voi!” (6:13), un apel de a se înhăma îndeaproape la același jug cu el. Apoi, el se întoarce la această chemare în versetele de după pasajul nostru: „faceți-ne loc în inimile voastre” (7:2, SBB).

Cunoașterea contextului istoric și a celui literar poate să schimbe totul pentru tine. Predicatorii expozitivi buni, biblici, permit acestor contexte să controleze semnificația pasajului.

Așadar, primul lucru pe care trebuie să-l faci este să începi să citești versetele și capitolele care se află de-o parte și de alta a pasajului tău. Vei începe să îți pui un nou set de întrebări. Care este motivul pentru care acest pasaj este plasat aici? Cum se potrivește pasajul meu în secțiunea mai largă în care el se găsește? Care este situația cu care se confrunta audiența originală sau, în funcție de genul literar, primii cititori?

Ascultă linia melodică

La începutul acestui capitol am menționat faptul că există trei modalități practice prin care să păstrezi prioritare lucrurile cele mai importante. După ce ne-am uitat la prima (anume să lăsăm contextul biblic să ne controleze), haideți să privim la a doua: să luăm aminte la un pasaj până când cunoaștem felul în care el se potrivește în mesajul general al cărții.

Cei mai buni predicatori sunt, în mod obișnuit, și cei mai buni ascultători. Ei pătrund în studiul lor cu urechile deschise. Dacă acesta este rolul nostru, atunci ar trebui să învățăm mai bine să ne facem exegeza cu urechile deschise pe cât sunt deschise mințile noastre! Orice predicator expozitiv bun de care își face exegeza fiind cu luare aminte la lucrurile unice pe care Dumnezeu le transmite în cartea pe care el o explică. Cu ani în urmă, Dick Lucas a reprezentat acest principiu în felul următor:

O linie melodică constă dintr-o secvență scurtă de note care formează astfel o parte anume a unei melodii. Ea poate fi parte dintr-o melodie de bază, care ajunge să fie repetată și, pe alocuri, să capete unele variații. Cărțile Bibliei funcționează într-o modalitate asemănătoare. Fiecare carte are o linie melodică, o esență care ne informează cu privire la ce anume urmărește acea carte. Apoi, fiecare pasaj din carte va sluji acelei linii melodice într-un anume fel. Astfel, în predicare, am putea să ne întrebăm aceasta: Care este esența cărții mele? În cel fel participă pasajul meu la această temă, și cum este el influențat de ea?

Ceea ce trebuie reținut de către predicator este aceasta: dacă știm care este tema, care este esența întregii cărți, putem să mânuim mai bine fiecare pasaj individual. Mai există aici și un al doilea beneficiu important. Dacă ne folosim de linia melodică în predicarea noastră, oamenii noștri vor învăța progresiv cu ce anume se ocupă o anumită carte, chiar dacă ei nu vor reține sau nu-și vor aminti anumite predici.

Cum să găsim atunci linia melodică a unei cărți?

Dați-mi voie să vă spun cum făceam eu acest lucru pe vremea când eram în liceu. În anumite circumstanțe, mi se cerea să citesc o carte sau o nuvelă. Inevitabil, profesorii mei mă informau că urmează un examen din acea carte. Și, întrucât biblioteca școlii nu avea pe rafturile ei notițe cu sumarul cărților, a trebuit să descopăr o metodă prin care să identific ideea centrală a cărții pe cât de repede era posibil. În primul rând, mă uitam după un paragraf undeva, în introducerea cărții, paragraf care prezenta un fel de scop sau obiectiv, ori tema centrală a ei. Apoi citeam primul și ultimul capitol. În final, mă uitam cu atenție la cuprins și, pe baza a ceea ce citeam acolo, încercam să fac conexiuni între titlurile capitolelor.

Am folosit în mod intuitiv diferite strategii pentru a descoperi ideea centrală a cărții: citeam cartea din scoarță în scoarță, citeam și reciteam începutul și sfârșitul, mă uitam după cuvinte, concepte și fraze care se repetau, și vânam frazele în care autorii declarau scopul cărților lor.

Aceste instrumente pot să te ajute să descoperi linia melodică a unei cărți din Biblie. Am descoperit beneficiul adăugării acestui element la munca de pregătire a mesajelor mele deja în urmă cu câțiva ani. Voiam pe atunci să predic din cartea lui Iuda. Am sfârșit predicând opt mesaje din ea și am fost încântat de fiecare minut al acestora. Dar a fost nevoie de mult efort pentru a descoperi linia melodică.

Din scoarță în scoarță

Cu mult timp înainte de a începe seria de predici din Epistola lui Iuda, am inclus această carte în planul meu de citire personală a Bibliei, pentru simplul motiv că voiam să o citesc de la început până la sfârșit – lucru deloc dificil pentru o carte de doar 25 de versete! Ți-aș sugera să faci acest lucru cu orice carte din care ai de gând să predici. În fapt, este întotdeauna un lucru bun să o citești în întregime, dintr-un singur foc, atunci când vrei să predici din ea. Astfel, cartea va începe să îți devină familiară. Faptul că vei ajunge să o cunoști în propriii ei termeni, luând aminte în mod intenționat la ea, îți va aduce mari beneficii atunci când ajungi să o predici.

Citirea începutului și a sfârșitului

Compozitorii vor începe și vor încheia mereu o piesă muzicală cu o linie melodică, indiferent dacă ei vor dezvolta această linie sau nu de-a lungul piesei muzicale. Același lucru este adevărat pentru cărțile Bibliei.

Atunci când am știut că urmează să predic din Epistola lui Iuda, am petrecut ceva timp citind și recitind doar începutul și sfârșitul cărții. Așa mi-a apărut în față un singur cuvânt: păziți. În versetul 1, Iuda spune că le scrie acelora care „sunt păstrați pentru Isus Hristos”.

Iar în versetul 24, se referă la „Acela, care poate să vă păzească orice cădere”. În acest moment al pregătirii mele, mă simțeam gata să ghicesc cumva la ce se referea Iuda – păstrarea noastră de către Dumnezeu, pentru Hristos.

Cuvinte, concepte și fraze repetate

În acest moment din faza exegezei, eram gata să îmi testez acea afirmație provizorie acordându-mi urechea la conținutul epistolei.

Joacă oare ideea de a fi păziți de Dumnezeu pentru Hristos un rol semnificativ în formarea conținutului epistolei?

Am descoperit că da. Același cuvânt folosit pentru păstrat în versetul 1 (pentru care păzit din versetul 24 este un sinonim) este repetat încă de patru ori: de două ori în versetul 6, odată în versetul 13, și apoi în exprimarea imperativă din versetul 21 (tradus în Cornilescu prin „a se ține”, n.tr.).

Pe cât de încântătoare era această descoperire, folosirea repetată a acestui cuvânt a fost o provocare pentru linia mea melodică inițială! Cei care sunt păziți pentru Isus la începutul și la sfârșitul Epistolei lui Iuda primesc îndemnul, în partea interioară a cărții, să se păstreze ei înșiși în dragostea lui Dumnezeu. Iar acest lucru este pus în contrast cu îngerii căzuți și cu învățătorii mincinoșii, care nu s-au păstrat pe ei înșiși și, astfel, sunt acum păstrați pentru judecată.

Dacă m-ar fi întrebat cineva în acea clipă cu ce anume se ocupă Epistola lui Iuda, aș fi spus că este vorba despre cei care sunt păziți de Dumnezeu pentru Isus, care au responsabilitatea de a se păstra pe ei înșiși în dragostea lui Dumnezeu.

Scopuri declarate

În final, am recitit epistola în speranța de a descoperi un scop declarat. Și n-ar trebui să ne ia multă vreme pentru a-l identifica în textul de față.[10] Versetul 3 din Epistola lui Iuda mi-a captivat atenția: „Preaiubiților, pe când căutam cu tot dinadinsul să vă scriu despre mântuirea noastră de obște, m-am văzut silit să vă scriu ca să vă îndemn să luptați pentru credința, care a fost dată sfinților odată pentru totdeauna”. Această afirmație mi-a permis să aud calitatea tonului din epistolă. Oricare ar fi fost linia melodică, ea trebuia să conțină un simțământ al urgenței. Sănătatea și sfințenia bisericii erau în joc!

Epistola lui Iuda nu este nicidecum o odă teologică seacă, ce explorează temele ținerii și păstrării în termenii relației dintre suveranitatea lui Dumnezeu și responsabilitatea omului. Nu. Această epistolă scurtă și puternică este o piesă muzicală plină de pasiune. Linia mea melodică avea nevoie de ascuțire pentru a treia oară: având în vedere pericolele momentului, sănătatea și sfințenia bisericii impun ca aceia ce sunt păziți de Dumnezeu prin Hristos, să lupte pentru credință prin a se păstra pe ei înșiși în dragostea lui Dumnezeu.

Acum aveam o linie melodică. În decursul acestei părți a pregătirii mele am învățat de asemenea două lecții importante. Nu doar că voi predica fiecare pasaj individual mai bine dacă știu felul cum el se relaționează la mesajul general al cărții, dar și că strategia de a focaliza atenția folosită în această parte a procesului de exegeză joacă un rol important în înțelegerea mea generală cu privire la text. Nu este suficient să folosesc un singur instrument pentru a descoperi linia melodică a unei cărți.

STRUCTURA ȘI SUBLINIERILE

Suplimentar față de a fi controlați de contextul biblic și de a acorda atenție liniei melodice a pasajului, predicatorii expozitivi biblici mai fac un lucru în decursul etapei exegetice a pregătirii mesajelor lor. Ei se străduiesc să înțeleagă structura scheletică a pasajului din care doresc să predice. Astfel, ei pun întrebări de felul acesta: Cum a organizat autorul acest pasaj? Ce descoperă structura textului cu privire la sublinierile intenționate de către autor? În cartea sa, How to Read a Book, Mortimer Adler observa următoarele:

„Orice carte are un schelet între coperțile ei. Treaba ta, cititorul analitic, este să îl găsești. O carte ajunge la tine având carne peste oasele ei și haine peste trupul ei. Este îmbrăcată până la gât… Tu trebuie să citești cartea cu niște ochi care văd ca niște raze X, căci, pentru a înțelege orice carte, deosebirea structurii ei reprezintă un lucru esențial.”[11]

Dacă Adler are dreptate, atunci nu poți distinge esența unui text până nu ai deosebit structura lui scheletică. Cu alte cuvinte, o expoziție biblică bună implică faptul că ai nevoie să vezi cu ochii tăi oasele și miezul textului biblic. Iar atunci când ajungem la predicare, putem spune chiar mai mult:

- Orice pasaj are o structură.

- Structura pasajului descoperă sublinierile lui.

- Predica mea trebuie să se supună pe bună dreptate structurii și sublinierii textului.

Acest aspect al exegezei ne conduce înapoi la definiția predicării expozitive, pe care am dat-o în introducerea cărții. Predicarea expozitivă constă în acea propovăduire cu putere, care supune corect structura și esența predicii, structurii și esenței unui text biblic.

Pentru majoritatea dintre noi, aceasta este problema cu care ne confruntăm. Noi mergem deseori la amvon fără a înțelege structura scheletică a textului. Drept rezultat, nu avem o idee foarte clară cu privire la sensul textului și, când plecăm de la amvon, oamenii din bisericile noastre nu sunt cu nimic mai buni. Cum se află atunci structura unui text?

Folosește strategiile de citire care funcționează bine oriunde

În încercarea de a descoperi structura unui text biblic, vei dori să începi cu strategii simple care sunt folositoare indiferent unde te afli în Biblie.

În primul rând, pleacă de la o traducere cuvânt-cu-cuvânt a textului. Desigur, dacă poți studia textul în limbile originale, acest lucru te va ajuta mai mult. Dar o traducere precisă – în loc de o parafrază – redă mai consecvent fiecare cuvânt, lucru care ar trebui să facă scheletul textului să fie mai vizibil. Cu toate acestea, nicio traducere nu împlinește complet acest scop. Ai putea să descoperi că este de ajutor să consulți mai multe traduceri. Dar nu trebuie să ratezi esența a ceea ce vreau să spun. Vorbim despre pregătirea personală, focalizată pe descoperirea structurii textului. Atunci când vine vorba de predicare, poate exista o varietate de motive bune pentru a folosi și traduceri mai puțin literale.

În al doilea rând, mi-a fost de ajutor ca, uneori, să produc propriile traduceri ale textului. Procesul acesta îmi îngreunează pregătirea mesajului, dar în felul acesta încep să văd ce spune autorul și cum fiecare parte intră în relație cu unitatea de text mai largă.

În al treilea rând, citește, re-citește și citește din nou textul, lent și cu voce tare. Cu cât petreci mai mult timp în text, cu atât mai bine vei vedea cum funcționează acest lucru.

În al patrulea rând, atunci când citești, de regulă uite-te după cuvinte, fraze și idei care se repetă. Dacă scopul este să găsești structura și sublinierile, atunci expresiile care sunt utilizate frecvent vor deveni în mod obișnuit mijloacele prin care le vei descoperi.

Observă tipul de literatură pe care o studiezi

Chiar dacă anumite strategii funcționează bine atunci când le utilizezi de-a lungul Bibliei, realitatea este că nu toate genurile de literatură pot fi examinate în același fel. Este evident că nu ai citi un ziar în același fel și cu aceleași instrumente cu care citești un poem. N-ai citi o nuvelă în același fel în care ai citi o rețetă. Tot așa, nu ar trebui să citești orice carte a Bibliei în același fel.

Biblia conține în ea diferite genuri literare: narațiunile Vechiului Testament, fragmentele profetice, apocaliptice, cărțile de înțelepciune și cele poetice, epistolele, Evangheliile și Faptele Apostolilor. În cadrul acestor genuri diferite, vei avea de-a face cu trei tipuri de texte: discursuri, narațiuni și texte poetice. Ca regulă generală, nu vei putea descoperi structura unui psalm (text de natură poetică) folosind aceleași strategii de citire pe care le folosești într-o Evanghelie (fiind vorba aici de text narativ sau discurs/dialog). Cunoașterea felului cum diferitele tipuri de texte lucrează te va ajuta să cunoști care anume instrumente descoperă mai bine esența și structura textului.

În general, discursul este un material literar vorbit. El este logic și liniar. Îl putem găsi destul de des în epistole. De asemenea, îl găsim în cărțile istorice ale Vechiului Testament, în discursurile din cărțile profetice și apocaliptice și în predicile din Evanghelii și din cartea Faptelor Apostolilor. Pentru a descoperi structura într-un discurs, este de ajutor să scrii textul pe o bucată de hârtie fără pauzele dintre paragrafe sau fără numerele versetelor ce sunt alocate de către editorii Bibliilor noastre. Eu numesc acest proces extragerea textului din Biblie. Lucrurile importante pe care să le cauți au legătură cu gramatica. Caută cuvinte sau fraze care se repetă, cuvinte cheie, cuvinte care fac tranziția, fluxuri de idei, relații gramaticale, clase independente și dependente de cuvinte. Privește la persoana la care este scris textul, dacă conține întrebări, afirmații sau expresii imperative, și urmărește trăsături gramaticale similare. Aceste lucruri pot fi denumite diagrame ale frazelor. Dacă vei folosi corect aceste instrumente, în mod normal vei fi capabil să descoperi scheletul și esența pasajului tău.

Un text narativ constă dintr-o povestire, iar povestirile tind să urmeze o structură relativ diferită. Așadar, dacă focalizarea pe elementele gramaticale poate fi de ajutor în studiul unei epistole, într-un text narativ, ceea ce îl va ajuta pe predicator să observe structura și esența lui vor fi scenele, aranjamentele din spatele scenei și personajele care participă la ea. Identificarea diferitelor scene – de exemplu dacă acțiunea din text își schimbă locul – va fi probabil cel mai bun punct de plecare. Dacă ai ales pentru predica ta un pasaj narativ mai lung, schimbările care se petrec în scena acestuia vor scoate în evidență principiul după care textul este organizat. În cadrul acelor scene (și uneori de-a lungul mai multor scene), vei putea să cauți și cursul evenimentelor. Acesta are, în mod obișnuit, cinci părți:

- Circumstanțele: acestea se referă în mod obișnuit la locul, momentul, perioada narațiunii și o introducere a personajelor care iau parte la ea.

- Conflictul: este acea parte din narațiune care furnizează tensiunea dramatică și un simțământ că ceva trebuie rezolvat. Acesta poate fi un lucru foarte clar (precum o amenințare violentă), sau poate fi destul de subtil (o întorsătură de situație).

- Punctul culminant: acesta este momentul de turnură, în care tensiunea dramatică este frântă.

- Încheierea: este urmarea punctului culminant, și arată felul în care conflictul se rezolvă sau se încheie.

- Noua circumstanță: constă din întoarcerea sau ajungerea la un altfel de situație normală, din care va izvorî următoarea narațiune.

În încercarea de a identifica aceste părți ale narațiunii, întrebările importante pe care trebuie să ți le pui sunt următoarele: Care este conflictul de aici? Care anume este elementul care furnizează tensiunea momentului? Care este punctul de turnură? Cum se încheie situația respectivă? Eu aș putea susține că punctul central al textului se găsește localizat într-o anume combinație a punctului culminant, a părților din conflict și a felului în care se încheie situația.

Desigur, este important și să înțelegem felul cum autorul portretizează personajele, adică pe oamenii care iau parte la narațiune. Observă care sunt personajele pe care autorul le introduce și când anume. Notează felul cum ele se schimbă de-a lungul narațiunii. Acordă atenție modalității în care autorul se deplasează înainte și înapoi, și de la un personaj la celălalt. Dacă vei avea o imagine bună asupra narațiunii și a personajelor, vei avea o imagine bună asupra scheletului și ideilor de bază ale acesteia.

Poezia, sau genul liric, este al treilea tip de text biblic. Majoritatea textelor poetice din Biblie se găsesc în literatura înțelepciunii și cea profetică din Vechiul Testament. Pentru a descoperi structura, se poate să fiți nevoiți să urmăriți repetițiile de cuvinte sau chiar de versuri întregi (cum ar fi în Psalmii 42 și 43, care sunt organizați în jurul versetului care începe cu „Pentru ce te mâhnești, suflete?”). Vei dori de asemenea să iei în considerare schimbările în ilustrații și strategiile gramaticale, precum schimbările de la o persoană la alta sau schimbările de puncte de vedere. Dar probabil că cea mai utilă strategie pentru identificarea structurii și a ideilor principale dintr-un text poetic este să observi cum funcționează paralelismul în textul tău; în mod particular, să identifici tranziția între tipurile de paralelism din el. Paralelismul este termenul tehnic folosit pentru a descrie o trăsătură a literaturii poetice evreiești, în cadrul căreia versurile apar adesea în perechi (sau uneori în triplete), care sunt în relații reciproce sau corespund una alteia în anumite feluri. Se poate ca a doua linie să repete ideea generală din prima, poate doar ușor accentuând-o. Cea de-a doua linie poate să o contrazică, să o nege sau să contrasteze cu prima. Sau a doua linie poate acționa în sensul completării ideii care se regăsește în prima. Aceste relații diferite între prima și a doua linie indică diferitele feluri de paralelism. Observând modificările ce apar în aceste paralelisme, vei putea să descoperi structura și ideile centrale ale textului tău.

PERICOLUL DE A CREDE CĂ AI ÎNCHEIAT

Căpătând o bună îndemânare asupra strategiilor generale și specifice de analiză a textului biblic, vei putea avea un bun start în identificarea structurii și a ideilor centrale din textul tău. Iar găsirea contextului și a mesajului cărții sunt aspecte la fel de importante ale exegezei. Amintește-ți, ai nevoie să:

1. Dai contextului biblic (mai degrabă decât propriului tău context) controlul asupra sensului pasajului.

2. Studiezi cu atenție până când cunoști felul cum textul se potrivește în mesajul general al cărții.

3. Vezi structura și ideile subliniate în textul biblic.

Cu toate acestea, nu cred că ești încă gata să predici. Exegeza nu este suficientă. Făcută izolat, exegeza poate să conducă la o predicare care este fie excesiv intelectuală, fie pur și simplu imperativă.

Predicarea intelectuală are loc atunci când faci din audiența originală preocuparea ta centrală. Este ceea ce se petrece atunci când iei un text profund relevant și îl faci irelevant prin scrierea unor predici care arată mai degrabă ca niște comentarii academice. Îți faci, este adevărat, lucrarea de exegeză, dar te oprești aici. Sfârșești prin mesaje plictisitoare, ineficiente, cu multe note de subsol. Eu întâlnesc acest fel de predicare în mod particular printre tinerii predicatorii care fac greșeala să creadă că predica este – așa cum spunea prietenul meu Mike Bullmore – un container în care pot să arunce orice au învățat despre acel text în săptămâna respectivă. Ei bine, nu este așa. Pur și simplu trebuie să eviți să predici mesaje excesiv intelectuale.

O altă capcană a exegezei făcută în izolare de disciplinele discutate în această carte constă în a deveni niște predicatori care vorbesc doar în sens imperativ. Biblia este plină de fraze imperative, și ele sunt relevante. Dar exprimarea imperativă, lipsită de contextul biblic și teologic adecvat, poate fi aplicată și în foarte multe modalități greșite. Probabil că cea mai periculoasă versiune a acesteia are loc atunci când neglijăm etapa de reflecție teologică – asupra căreia ne vom uita în următorul capitol. Dacă nu luăm aminte la contextul evanghelic al Bibliei ca întreg, până și pasajele imperative pe care le trecem prin analiza exegetică temeinică pot să se transforme într-o predicare moralistă. Iar acest lucru hrănește o cultură legalistă în bisericile noastre.

Toate acestea ne conduc la concluzia că reflecția teologică trebuie să fie luată în considerare, ceea ce ne conduce la următoarea etapă în pregătirea mesajelor noastre.

Capitolul 3

REFLECȚIA TEOLOGICĂ

Așa cum am văzut la sfârșitul capitolului anterior, predicarea expozitivă care se oprește la exegeză devine pur și simplu intelectuală sau excesiv imperativă. Ea devine ori academică, ori moralistă. De aceea, reflecția teologică rămâne următoarea etapă necesară în pregătirea mesajelor noastre. Fără aceasta, nu ești încă pregătit să predici.

Dar în ce constă reflecția teologică? În termeni simpli, aceasta este o disciplină riguroasă, însoțită de rugăciune, care implică să-mi aloc timp pentru a medita asupra textului meu și asupra felului în care acesta se relaționează la planul lui Dumnezeu de răscumpărare. Este un exercițiu care se uită întotdeauna la felul cum pasajul meu se găsește în raport cu Biblia ca întreg, și în special în legătură cu acțiunile mântuitoare ale lui Dumnezeu, în Hristos Isus.

CITIND BIBLIA CU INSTINCTELE LUI ISUS

După învierea Sa, Isus se alătură anonim câtorva dintre ucenicii Lui, pe drumul de aproape șapte mile către un orășel numit Emaus. Pe când mergeau ei, El le demonstrează acestor ucenici cum Moise și toți profeții – toată Scriptura – Îl privesc pe El (Luca 24:25-27). Mai târziu, în acea seară, El se alătură restului celor 11 apostoli și își reia discursul. Le deschide atunci mințile pentru a înțelege Scripturile și pentru a vedea că tot ceea ce fusese scris despre El în Legea lui Moise, în profeți și în psalmi, trebuiau să se împlinească (v. 44-45). El le mai spune acestor apostoli și că ei vor deveni martorii Lui și vor duce mai departe acest mesaj, predicându-l întregii lumi, începând de la Ierusalim. Relatarea acestei propovăduiri este cuprinsă în Evanghelii, în cartea Faptelor Apostolilor și în epistole.

Aici, în ceea ce Isus a spus, se găsește un principiu. Întreg Vechiul Testament și întreg Noul Testament Îl privesc pe El și lucrurile specifice legate de El. Versetele 46 și 47 ne îndreaptă atenția către lucrurile specifice care erau în gândul Lui: „așa este scris, și așa trebuia să pătimească Hristosul, și să învieze a treia zi dintre cei morți. Și să se propovăduiască tuturor neamurilor, în Numele Lui, pocăința și iertarea păcatelor, începând din Ierusalim” (cf. „să sufere” și „slava Sa” în Luca 24:26). Evident, trebuie să spunem că în acea scurtă propoziție se găsește o profunzime deosebită. Regula implicită a Împărăției din cuvântul „Mesia” și includerea „tuturor neamurilor” reprezintă o idee incredibil de bogată. Totuși, această simplă propoziție constituie esența Evangheliei. Evanghelia, cel puțin din perspectiva lui Isus, se găsește oriunde în Biblie. Este acel lucru care ține Biblia împreună și ar trebui să ne informeze cu privire la felul în care să o tratăm.

CITIND BIBLIA CU INSTINCTELE LUI PAVEL

Este important să observăm că această practică a extragerii lui Hristos din toate pasajele Scripturii nu se sfârșește la Isus. Ea este adoptată în egală măsură de Pavel. În Faptele Apostolilor, citim că „Pavel, după obiceiul său, a intrat în sinagogă. Trei zile de Sabat a vorbit cu ei din Scripturi, dovedind și lămurind că Hristosul trebuia să pătimească și să învieze din morți”. „Și acest Isus, pe care vi-L vestesc eu”, zicea el, „este Hristosul”” (17:2-3). Iar Faptele Apostolilor surprinde un limbaj similar al lui Pavel folosit în Atena (17:17), Corint (18:4) și Efes (18:19; 19:8).

Practica lui Pavel este una conștientă și riguroasă și, ca atare, ne învață ce anume se cere de la noi cu privire la felul în care trebuie să citim Biblia. În primul rând, abilitatea de relaționare, de argumentare și de convingere au marcat felul în care Pavel a tratat lucrurile atunci când L-a predicat pe Hristos din întreaga Scriptură. Fiecare dintre acești termeni are o rădăcină solidă în filozofia morală elenistă și demonstrează o practică riguroasă, bine gândită, a folosirii ei. În al doilea rând, el a folosit aceste instrumente în contexte diverse – în sinagogă și în piață, în prezența iudeilor și în prezența grecilor. Nu au existat scurtături pentru o audiență sau alta. În al treilea rând, Pavel a găsit modalități de a predica aceeași Evanghelie în circumstanțe în care se presupunea că nu există niciun fel de cunoștință biblică. Există o modalitate de a le predica oamenilor cărora le lipsește informația biblică de bază sau vocabularul ei.

Asemenea lui Isus, Pavel a crezut că Scripturile privesc către moartea și învierea lui Isus. Mai mult, aceste trei aspecte ale lucrării lui Pavel indică faptul că reflecția teologică este o însărcinare care presupune o muncă grea.

CITIND SCRIPTURA CU INSTINCTELE LUI SPURGEON

De asemenea, ar putea fi de ajutor să luăm în considerare un personaj mai recent, a cărui abordare în ce privește citirea Bibliei Îl pune pe Isus în centrul atenției. Marele predicator baptist – prințul predicatorilor – Charles Haddon Spurgeon a zugrăvit principiul acesta în felul următor:

„Nu știi, tinere, că există o cale către Londra din orice oraș, din orice sat și de la orice casă ce există în Anglia? Tot așa, de la orice text al Scripturii există o cale care duce la Hristos. Și, dragul meu frate, treaba ta este ca, atunci când ajungi la un text, să te întrebi: Acum, care este calea către Hristos de aici? Eu n-am găsit niciodată un text care să nu conțină în el o cale către Hristos și n-aș putea să fac vreodată un lucru bun în predicare, dacă savoarea lui Hristos nu se găsește acolo.”[12]

Spurgeon avea instinctele corecte. El își punea întrebarea: Cum anticipează sau se leagă textul meu de Evanghelie? Chiar dacă aș putea să nu fiu întotdeauna de acord cu felul în care el a ajuns la Evanghelie în predicile sale, plecând de la textele biblice pe care le-a ales pentru mesajele lui, totuși întrebarea lui, felul lui de a pune problema, este unul corect. Iar modalitatea în care noi răspundem la aceasta este incredibil de importantă. A învăța să reflectezi la pasajul tău în termenii lui Isus și ai Evangheliei necesită o înțelegere funcțională a cel puțin trei discipline distincte, care au o mare influență. Nu-ți poți croi drumul către a deveni un predicator expozitiv fără acestea: metoda istorico-critică, teologia biblică și teologia sistematică.

PROVOCAREA METODEI ISTORICO-CRITICE

Dacă te afli într-un context academic, ca al meu, probabil că o luminiță roșie a început să se aprindă în mintea ta imediat ce ai citit cuvântul teologic din primul paragraf al acestui capitol. Și chiar ar trebui să se aprindă. Dincolo de orice, teologia ridică problema istoriei.

Dificultatea legată de provocarea istorică este că, adesea, noi nu respectăm în mod adecvat partea exegetică a lucrării noastre. Ne aruncăm pur și simplu într-o reflecție teologică simplistă și fie predicăm o Evanghelie superficială atașată textului nostru, fie predicăm doctrine, în locul textului biblic. Iar acesta este un loc foarte greșit în care să te afli, cel puțin dacă predici săptămânal în felul acesta. Și asta pentru că decuplează creștinismul de la istorie.

Dacă predicăm într-o modalitate care tratează situația istorică a pasajului nostru din Vechiul Testament ca fiind irelevantă și dacă ne folosim de ea doar ca de o trambulină pentru a ajunge la Evanghelie, atunci informația pe care o transmitem altora este că Biblia nu manifestă niciun fel de interes cu privire la istorie. Astfel, istoria devine ca un fel de ambalaj pentru dogmele teologice. În acel moment, ne situăm la o singură generație depărtare de o vedere abstractă și spirituală a Învierii, în locul uneia istorice. Ne aflăm la o singură generație depărtare de Biblie, tratată ca o mitologie morală în loc să fie văzută drept Adevărul. Cu alte cuvinte, este foarte posibil ca un soi nou de predicatori evanghelici să distrugă însăși temelia predicării creștine, dintr-o dorință de a-L predica pe Hristos din întreaga Scriptură.

Această preocupare istorică nu este nouă. John Owen a ridicat această problemă în 1661, atunci când și-a publicat pentru prima dată cartea Biblical Theology în limba latină. În primele trei capitole, el tratează ideea de „teologie” definind-o drept ceva care este impus textului și istoriei Bibliei. Și această îngrijorare este valabilă și astăzi pentru noi. Din acest motiv, unele școli notabile de teologie academică (inclusiv una din vecinătatea mea) încă refuză să aducă teologi la facultățile lor. Unul dintre cei mai clari și mai abili critici la adresa dorinței creștinilor de a citi absolut totul prin lentilele lui Isus este James Barr, un expert în Vechiul Testament care a scris în mare parte în a doua jumătate a secolului 20. El privea la predicarea creștină – sau cristocentrică – cu scepticism, pentru că, în mod frecvent, aceasta nu i-ar permite Vechiului Testament să vorbească de la sine. Dimpotrivă, spune el, creștinismul este importat în acesta sau impus asupra lui atât de mult încât Vechiul Testament este redus la tăcere. Conform lui Barr, „dacă creștinismul este, de fapt, importat sau impus asupra Vechiului Testament, efectul va fi acela de a reduce valoarea Vechiului Testament pentru creștinism, ca și influența lui asupra acestuia. El ar trebui să producă rezultate creștine, dar nu să fie creștinat. Dar se poate face oare lucrul acesta?”[13]

Pe cât de sceptic era, Barr descria totuși acest conflict sub forma unei întrebări. Se poate face acest lucru? Pot fi predicate pasajele Vechiului Testament ca și cum ar fi texte ce aparțin creștinismului, fără a submina ceea ce ele sunt, în contextul lor original? Întrebarea lui Barr este una importantă.

Nu pot decât să-mi imaginez ceea ce Barr ar putea să gândească legat de modalitatea simplistă în care unii predicatori creștini mânuiesc viziunea lui Dumnezeu din Habacuc 3. În acel capitol, Dumnezeu apare într-o lumină strălucitoare, îmbrăcat ca un războinic victorios. Coborând pe pământ, Dumnezeu săvârșește o salvare miraculoasă a poporului Său, care fusese terorizat de vrăjmașii lui pământești. Pentru predicatorul expozitiv începător – unul care are o alipire oarbă față de predicarea cristocentrică – acest text își găsește împlinirea în Isus, care săvârșește o salvare minunată pentru cei păcătoși. Dar Barr ar putea să pună următoarea întrebare: „Ce drept ai tu, predicator expozitiv creștin, să declari că ceea ce Dumnezeu i-a promis poporului Israel cu privire la vrăjmașii lui omenești, se referă de fapt la biruința Lui pentru toți oamenii, eliberându-i de sub dominația vrăjmașului spiritual?” A abandonat tânărul predicator istoria în favoarea unei credințe spiritualizate? A dezbrăcat el textul de istorie?

Acest exemplu din Habacuc 3 ne conduce înapoi la întrebarea dacă predicatorii pot să lege pasaje ale Vechiului Testament de Hristos fără să submineze ceea ce acele pasaje însemnau pentru audiența istorică originală. Există cumva o cale pe care să mergem, urmând principiul pe care Isus l-a statuat în Luca 24 – anume că întreaga Scriptură este legată de Evanghelia Sa – și totuși să nu abandonăm istoria textului? Evident, am putea să punem această întrebare și în legătură cu Noul Testament. Este atât de ușor să te pierzi în contextul istoric al iudaismului celui de-al doilea templu sau în contextul greco-roman, și să nu-ți pui niciodată întrebarea despre cum se relaționează un anume pasaj la Evanghelie. Provocarea metodei istorico-critice devine una care ține de felul cum aceasta se aplică. Cum să reflectăm teologic asupra unui text biblic, fără să compromitem integritatea istorică a acestuia?

Mai înainte de toate, întrebarea legată de reflecția teologică trebuie să înceapă cu rugăciune. Altfel spus, „lucrarea” de reflecție teologică nu se poate face decât însoțită de rugăciune. Există o legătură intimă între revelarea identității lui Hristos – văzându-L ca împlinire a Scripturilor – și momentele de liniște în rugăciune.

Luca face această legătură într-o mulțime de situații. Atunci când Petru răspunde întrebării lui Isus, „Dar voi cine ziceți că sunt?”, prin „Hristosul lui Dumnezeu”, cititorii tocmai au primit informația că Isus se rugase singur mai înainte de aceasta (Luca 9:18-20). Cu alte cuvinte, Luca vrea să îi informeze pe cititorii săi că Isus Se descoperise lui Petru în contextul rugăciunii. Schimbarea la față, atunci când Isus a fost revelat în gloria Sa ca Fiul și Alesul, urmează după ce Isus i-a luat pe Petru, Iacov și Ioan pe munte, ca să se roage (Luca 9:28-36). Dacă mergem înapoi, la începuturile Evangheliei, bătrânii Simeon și Ana sunt amândoi descriși drept oameni evlavioși ai rugăciunii – afirmații ce preced imediat descoperirea față de ei a lui Isus, din partea lui Dumnezeu (Luca 2:27, 37; cf. Luca 2:28-32, 38). Chiar și atunci când Dumnezeu descoperă identitatea lui Isus la botezul Lui, Luca relatează că cerurile s-au deschis și că Dumnezeu a vorbit, proclamându-L pe Isus drept Fiul Său. Dar Luca arată că cerurile s-au deschis pe când Isus se ruga (Luca 3:21-22).

Luca nu putea să fie mai clar de atât: Dumnezeu Îl descoperă oamenilor pe Isus ca urmare a rugăciunii. Astfel, dacă vrem cu adevărat ca Isus să fie revelat în predicarea noastră – dacă vrem cu adevărat să Îl descoperim pe Isus ca însăși centrul întregii Scripturi – atunci trebuie să începem pregătirea mesajelor noastre cu rugăciune. Doar atunci putem începe etapa serioasă a reflecției teologice. Doar atunci putem trece la lucrarea teologiei biblice și sistematice.

UTILITATEA TEOLOGIEI BIBLICE

Disciplina teologiei biblice ne cere să facem un pas înapoi și să privim la imaginea de ansamblu a ceea ce Dumnezeu a spus și făcut, văzând felul în care toate acestea se conectează la epicentrul revelației Sale: moartea și învierea Fiului Său. Uneori eu definesc disciplina aceasta ca pe modalitatea de a citi Biblia, care urmărește descoperirea progresivă a planului lui Dumnezeu de răscumpărare a omului, în Hristos.

Disciplina teologiei biblice le oferă predicatorilor un avantaj sigur. Ea previne predicarea pur intelectuală sau moralistă. Exprimând același lucru în sens pozitiv, ea te conduce, în mod legitim, la esența Evangheliei creștine, plecând de la texte specifice din Biblie. Ea face ca lucrul esențial să rămână esențial.

Dar cum funcționează teologia biblică? Cum să ne folosim de ea, într-un mod legitim, în predicarea noastră expozitivă? Cum să ne folosim de teologia biblică în pregătirea mesajelor noastre? Eu cred că sunt trei lucruri pe care ar trebui să le facem în acest sens:

- Să căpătăm o teologie biblică.

- Să urmăm direcția Noului Testament.

- Să facem legături evanghelice bune.

Să căpătăm o teologie biblică

Nu te poți folosi de ceea ce nu ai, așa că primul pas trebuie să fie acela de a căpăta, de a-ți însuși o teologie biblică. Și cea mai bună modalitate în acest sens este să citești Biblia consistent și complet. Nimic nu te va pregăti să faci conexiunile corecte mai bine decât să îți formezi o cunoaștere profundă și internă a întregii Biblii. Fă-ți un obicei de a citi Scripturile regulat, însoțindu-l cu rugăciune. Caută linia melodică pe măsură ce citești fiecare carte. Cu cât vei petrece mai mult timp căutând să vezi imaginea de ansamblu, cu atât mai bine va arăta acea imagine înaintea ochilor tăi. Există și surse secundare bune pe tema teologiei biblice. Eu mi-am tocit coatele în cartea Biblical Theology a lui Geerhardus Vos. El a înțeles Biblia în termenii epocilor (mozaică, profetică și nou-testamentală). Apoi am trecut de la Vos la Jonathan Edwards, citind cartea lui, intitulată A History of the Work of Redemption. El a împărțit relatarea biblică în trei perioade, și anume: de la căderea omului în păcat până la Întruparea lui Hristos, de la Întrupare până la Înviere, și de la Înviere până la sfârșitul lumii.

Apoi am citit cartea Gospel and Kingdom, a lui Graeme Goldsworthy. El înțelege că tema „împărăției” este subiectul dominant care aduce și ține împreună întreaga Biblie (îți recomand să începi cu Goldsworthy). Dacă vrei o lectură mai simplificată, poți citi cartea lui Vaughan Roberts, intitulată God's Big Picture. Dacă vrei una și mai simplă — ceva de genul uneia pentru vârsta de șase ani – citește The Big Picture Story Bible.

Evident, pe măsură ce îți dezvolți propria teologie biblică, vei avea încă nevoie să faci acele conexiuni, în pregătirea predicilor tale săptămână de săptămână. Dar trebuie să-ți amintești că noi avem nevoie să facem acest lucru într-un fel care respectă istoria și literatura Bibliei. Nu este atât de simplu pe cât este să punem întrebarea: Unde este Isus în textul meu? El nu Se ascunde sub orice stâncă sau după orice copac. Trebuie să începem cu întrebări ceva mai nuanțate. De exemplu, poți să începi cu acestea:

- Cum afectează Evanghelia înțelegerea pe care eu am cu privire la acest text?

- Cum anticipează sau reflectă textul meu Evanghelia?

Trebuie să ții minte că, doar prin a pune întrebări mai bune, nu înseamnă că ți-ai finalizat treaba.

Urmează direcția Noului Testament

Primii teologi biblici – în sensul conectării Testamentelor – au fost autorii Noului Testament. Cu greu ar putea cineva să citească o pagină din Noul Testament fără să vadă o referință explicită la ceva din Vechiul Testament, ca să nu menționăm multitudinea de aluzii făcute la acesta. Evident, aceasta este o mână de ajutor uriașă pentru oricine vrea să se angajeze în stăpânirea teologiei biblice. Noul Testament devine o mină de aur, conținând metode ale teologiei biblice. Dacă textul tău se referă sau este legat de un anume pasaj (din cadrul aceluiași Testament sau în mod special din celălalt Testament), atunci aici ai un punct de plecare bun. O scurtătură minunată de care mă folosesc aproape în fiecare săptămână este un index atașat ediției nr. 28 Nestle-Aland a Noului Testament. Chiar dacă nu știi limba greacă, acest index este de ajutor, pentru că enumeră orice aluzie sau citare a Vechiului Testament care se găsește în Noul Testament.

Am sugerat mai devreme în acest capitol faptul că metodologia pe care Pavel o folosește în Faptele Apostolilor ne îndreaptă către nevoia gândirii profunde și riguroase pentru a face legătura între Scripturi și realitatea istorică a morții și învierii lui Isus.

Dar cred că o privire scurtă aruncată asupra discursului său din Atena, din Faptele Apostolilor 17:22-31, ne oferă câteva idei despre cum să facem aceste legături. Deși discursul, în sine, nu explică un anume text biblic, el ne revelează conținutul Evangheliei, din Biblie. Această revelare a Evangheliei este evidentă într-un mod specific în felul în care mesajul lui Pavel identifică anumite elemente teologice.

Introducerea

Pavel se folosește de anumite valori culturale deosebite, deschizând conversația despre Dumnezeu (v. 22-23).

Partea principală

Pavel începe referindu-se la crearea de către Dumnezeu a cerurilor și pământului (v. 24a).

El identifică apoi problema universală a omenirii, anume idolatria (v. 24b-25).

Apoi subliniază caracterul etern al lui Dumnezeu și dorința Lui de a fi în relație cu noi (v. 26-28).

Pavel proclamă vinovăția omului și îl cheamă la pocăință (v. 29-30).

Încheierea

Pavel îndreaptă atenția către Isus cel înviat, prezentându-L ca Acela față de care suntem datori să ne închinăm (v. 31). Apoi încheie cu faptul că Dumnezeu va judeca lumea în neprihănire (v. 31).

Astfel, lui Pavel îi ia doar opt versete pentru a ajunge de la Geneza la Apocalipsa. El se deplasează fără efort de la început și până la sfârșit, de la creație până la sfârșitul lumii – vorbind despre Dumnezeu ca fiind Creatorul lumii, despre omenire ca fiind căzută în păcat, despre Hristos ca fiind înviat, și despre Hristos ca întorcându-Se spre judecată, într-o zi care este stabilită în cer. În felul acesta, textul de față ne prezintă un model de predicare eficientă, acoperind în același timp istoria biblică într-un spațiu scurt. Avem foarte multe lucruri de învățat de la practica lui Pavel, oriunde ne-am afla în Scriptură.

Aceste două prime modalități de a folosi teologia biblică în pregătirea mesajelor noastre vor așeza un fundament important. Vei avea nevoie de o teologie biblică, de o înțelegere a întregii Biblii și a felului cum diferitele ei părți sunt conectate una de cealaltă.

Și vei avea nevoie să înțelegi felul în care Noul Testament se relaționează la Vechiul și cum Vechiul Testament îl anticipează pe Noul. Dar – și acest lucru este important – vei avea nevoie de instrumente pentru a face legături specifice chiar și atunci când referințele Noului Testament nu deschid în mod direct calea într-acolo.

Cum să faci conexiuni evanghelice bune

Dacă ceea ce am subliniat în ultimele câteva secțiuni este corect, atunci provocarea vine atunci când vrem să facem legături evanghelice bune din textul din care predicăm. Iată mai jos patru categorii de conexiuni despre care eu cred că te vor ajuta atunci când te vei implica în reflecția teologică biblică:

- Împlinirea profetică;

- Traiectoria istorică;

- Temele;

- Analogiile.

Trebuie să recunoaștem faptul că aceste categorii se suprapun destul de mult. Împlinirea profetică poate să aibă loc de-a lungul unei teme sau printr-o analogie. O analogie poate să se folosească de o temă. O temă poate să includă anumite traiectorii istorice. Și pot fi și alte situații. Lucrul important nu este taxonomia, ci legitimitatea. Aceste categorii sunt doar un punct de plecare.

Caută împlinirea profetică

Probabil că cele mai clare conexiuni sunt cele făcute în mod explicit. Fără îndoială, știi că la anumite momente, în Vechiul Testament, Dumnezeu face o promisiune despre Mesia, care avea să vină. În Noul Testament, autorii preiau aceste afirmații profetice și arată felul în care ele s-au împlinit în Persoana și lucrarea lui Hristos Isus. Unul dintre cele mai ușoare exemple de împlinire profetică îl vedem în felul în care Matei se folosește de cuvântul împlinire. Există zece sau chiar unsprezece momente în Evanghelia lui, când el intervine în cursul narațiunii pentru a face observația că Isus a împlinit ceea ce au spus profeții sau autorii Vechiului Testament. De la refugiul temporar în Egipt până la folosirea de către Isus a pildelor (Matei 2:14-15; 13:35), mare parte a vieții lui Isus reprezintă împlinirea directă a profețiilor Vechiului Testament. În fapt, Isus Însuși face clar acest lucru foarte aproape de momentul culminant al Evangheliei:

„Crezi că n-aș putea să rog pe Tatăl Meu, care Mi-ar pune îndată la îndemână mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri? Dar cum se vor împlini Scripturile, care zic că așa trebuie să se întâmple?” În clipa aceea, Isus a zis gloatelor: „Ați ieșit ca după un tâlhar, cu săbii și cu ciomegi, ca să Mă prindeți. În toate zilele ședeam în mijlocul vostru, și învățam norodul în Templu, și n-ați pus mâna pe Mine. Dar toate aceste lucruri s-au întâmplat ca să se împlinească cele scrise prin proroci” (Matei 26:53-56).

Strategia lui Matei de a trasa linii drepte ale împlinirii profetice între Vechiul Testament și Domnul Isus este suficient de simplă. La rândul lor, Evangheliile lui Luca și Ioan folosesc această strategie, iar ea devine parte a metodei apostolice de predicare în biserica primară. De exemplu, predica lui Petru din Faptele Apostolilor 3 include o importantă demonstrație apologetică: „Dar Dumnezeu a împlinit astfel ce vestise mai înainte prin gura tuturor prorocilor Lui: că, adică, Hristosul Său va pătimi” (3:18; cf. 13:27). La rândul lui, Iacov se folosește de această strategie atunci când vorbește despre justificarea prin credință a lui Avraam (Iacov 2:23).

Evident, această metodă de a face conexiuni funcționează la fel de bine și în sens invers. Ai putea să pleci de la Vechiul Testament și să observi împlinirea explicită a promisiunilor în Hristos Isus, în textul Noului Testament. De exemplu, Moise îi spune poporului Israel că Dumnezeu va ridica un alt Profet, asemenea lui, care va aduce Cuvântul lui Dumnezeu. Petru ne spune ulterior că Isus a împlinit această promisiune (Deuteronom 18:15-22; Faptele Apostolilor 3:22-26).

Caută traiectoria istorică

A doua modalitate de a lega textul tău de Evanghelie constă în a căuta progresiile sau traiectoriile istorice. Ca în cazul împlinirii profetice, căutarea după traiectoria istorică a unui text ține de ideea că Dumnezeu Se descoperă în mod progresiv, și astfel istoria răscumpărării are o direcție sau traiectorie care culminează la Cruce. Dar această strategie specifică ne cere să căutăm momentul istoric specific din istoria răscumpărării și să identificăm punctele de sprijin ale acestuia.[14] De exemplu, am putea sumariza istoria răscumpărării astfel: Creație –> Cădere –> Răscumpărare –> Noua Creație. Un pasaj biblic se poate referi la una dintre aceste etape în așa fel încât să putem plasa corect textul nostru în cadrul istoriei răscumpărării. Conectarea unui text la Evanghelie devine apoi un lucru la fel de ușor ca și atunci când am arăta unde anume se potrivește el în această traiectorie.

Această metodă este destul de simplă. În limbajul de programare al unui computer, pentru a trasa un arc de cerc ai nevoie de cel puțin trei puncte de referință. Este o chestiune de geometrie. În același fel, pentru a trasa o traiectorie istorică în Biblie și pentru a vedea cum se relaționează aceasta la Evanghelie, cred că ai nevoie de trei puncte. Eu am descoperit că cel mai ușor este să iau pasajul meu și să îl marchez ca pe un punct de referință în istoria răscumpărării, după care să identific un punct anterior și unul ulterior din istoria răscumpărării, puncte care se conectează la pasajul meu. Asta îmi oferă trei puncte de referință în istoria răscumpărării. De aici, am deja o traiectorie istorică, una care îmi arată felul în care textul meu se relaționează la Evanghelie.

De exemplu, Eclesiastul 12:1-8 subliniază puternic ideea de a ne aminti de Creatorul nostru. Tot așa face și Romani 1. Aceste două pasaje ne îndreaptă atenția către un moment specific din istoria răscumpărării, de la care decurge restul. Ai putea să te întorci în Scriptură la relatarea Creației (Geneza 1-2) sau să mergi înainte către ideea Noii Creații (2 Corinteni 5:17); ambele sunt perioade ale istoriei răscumpărării care pot să te conecteze la centrul răscumpărării.

Această modalitate de a face conexiuni între texte este deosebit de utilă atunci când pasajul tău are conținut escatologic sau ton apocaliptic. Noua Creație în sine include plinătatea întoarcerii lui Hristos și toate implicațiile ei.

Caută Temele

O altă modalitate de a face conexiuni și de a lega întreaga Biblie la Evanghelie constă în identificarea temelor teologice biblice. Dumnezeu Se revelează progresiv prin anumite teme sau motive care se regăsesc de-a lungul Scripturii. Deși noi, în general, putem identifica ușor cel puțin câteva zeci de astfel de teme, cele mai importante sunt cele care se referă la împărăție, legământ, templu/preot/jertfă și exod/exil/odihnă. Înțelegerea felului cum aceste teme funcționează este un lucru important. De exemplu, deși exodul este un eveniment istoric relatat în cartea cu același titlu, tema acestuia introduce o idee ce se repetă de-a lungul Scripturii: Dumnezeu Își eliberează poporul din sclavie, prin încercări, ducându-l în locul binecuvântării. Atunci când profeții încep să descrie exodul Israelului și se întorc din exod, îl descriu ca pe un „nou exod”. Ulterior, această temă a exodului își găsește împlinirea finală în moartea și învierea lui Hristos (cf. Luca 22:14-30).

Îmi amintesc de o situație când lucram la pasajul din Luca 22:14-30. Tema împărăției părea suficient de evidentă. Dincolo de orice, cuvântul apărea în textul meu de patru ori și, pe deasupra, este o temă dominantă în restul Evangheliei după Luca. Dar, când am citit cu mai multă atenție, mi-a sărit în ochi o altă temă: legământul – „Tot astfel, după ce au mâncat, a luat paharul, și li l-a dat, zicând: ‚Acest pahar este legământul cel nou, făcut în sângele Meu, care se varsă pentru voi’” (Luca 22:20).

Termenul legământ apare în Luca doar de două ori, aici și în 1:72. Așa că am început să privesc la diferitele legămintele din Scriptură. De la Noe la Avraam și apoi la David, legământul este o temă importantă și prezentă din abundență. Această referință din Luca, evident, era mai specifică. Nu era vorba despre orice fel de legământ, ci despre un „legământ nou”. Noul legământ este de asemenea legat de Cină în 1 Corinteni 11:25, dar această temă m-a condus la primul pasaj din Scriptură care folosește această expresie, și care se găsește în Ieremia 31:31-34:

„‚Iată, vin zile, zice Domnul, când voi face cu casa lui Israel și cu casa lui Iuda un legământ nou. Nu ca legământul, pe care l-am încheiat cu părinții lor, în ziua când i-am apucat de mână, să-i scot din țara Egiptului, legământ, pe care l-au călcat, măcar că aveam drepturi de soț asupra lor, zice Domnul’. ‚Ci iată legământul, pe care-l voi face cu casa lui Israel, după zilele acelea, zice Domnul: Voi pune Legea Mea înlăuntrul lor, o voi scrie în inima lor; și Eu voi fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Meu. Niciunul nu va mai învăța pe aproapele, sau pe fratele său, zicând: ,Cunoaște pe Domnul!’ Ci toți Mă vor cunoaște, de la cel mai mic până la cel mai mare, zice Domnul; căci le voi ierta nelegiuirea, și nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatul lor’”.

Faptul că am înțeles legătura dintre noul legământ și Ieremia 31 a fost de ajutor, pentru că m-a condus către cel puțin alte trei conexiuni care au adăugat substanță mesajului meu. În primul rând, sublinierea care se observă în Luca are de-a face cu aspectele etice ale Împărăției. În Ieremia 31:34, Dumnezeu vorbește despre diversitatea uriașă a acelora care beneficiază de noul legământ ca fiind cel mai mic și cel mai mare. În Luca, Isus se referă frecvent la acest motiv (vedeți 7:28 și 9:48; el mai este folosit și cu termenii cel din urmă și cel dintâi sau ca o trăsătură etică a Împărăției, invocând smerirea de sine, în 13:30; 14:11 și 17:7-10). Și chiar în pasajul pe care îl studiam din Luca 22, Domnul Isus a făcut conexiune între beneficiile noului legământ și etica uceniciei în slujire – îndemnând la a fi cel mai mic dintre ei, nu cel mai mare (v. 24-27).

Cea de-a doua legătură care a îmbunătățit mesajul meu a fost una vizând participarea. Nu doar că Dumnezeu instituia un legământ, dar El și atribuia o Împărăție prin acel legământ. Limbajul legământului din Ieremia 31:31-34, și în particular verbul „a face”, este înrudit verbului „a atribui” din Luca 22:29. „Voi sunteți aceia, care ați rămas necontenit cu Mine în încercările Mele. De aceea vă pregătesc Împărăția, după cum Tatăl Meu Mi-a pregătit-o Mie, ca să mâncați și să beți la masa Mea în Împărăția Mea, și să ședeți pe scaune de domnie, ca să judecați pe cele douăsprezece seminții ale lui Israel” (Luca 22:28-30).

În al treilea rând, asemenea ucenicilor, nu trebuie să ne ocupăm cu a fi cei mai de seamă (Luca 22:24). În 22:30, Isus promite aspecte ale domniei Sale față de noi. Interesant este că, în contextul din Ieremia 31, mesajul se focalizează pe un Israel unit, în care semințiile sunt tratate ca o singură entitate, care face judecata întregii lumi (v. în sp. Ieremia 25:17-29).

Ca rezultat al realizării acestor legături între Luca 22 și Ieremia 31 prin intermediul temei legământului, abilitatea mea de a predica din pasajul Evangheliei după Luca 22:14-30 a fost substanțial îmbogățită. Predica nu s-a referit pur și simplu la Cina Domnului, ci a devenit un subiect legat de etica Cinelor noastre.

N-a făcut referire doar la legământul lui Dumnezeu spre mântuirea noastră, ci a arătat și acel aspect al legământului în care noi suntem părtași.

Caută analogiile

Una dintre strategiile cele mai des folosite (dar și foarte greșit) de către predicatori este cea a analogiilor. Trebuie să spunem că, această ramură a teologiei biblice poate să pară dificilă, să intimideze, pentru că ea ne obligă să facem deosebiri între analogie, tipologie, alegorie, metaforă și o varietate de alți termeni tehnici. Evident, aș vrea să te avertizez să nu devii prea îndrăgostit de termenii tehnici, doar pentru că diferiții teologi și predicatori îi definesc în felurite moduri.

Mai mult, este ușor să treci limita în asta, ajungând pe un teren interzis. Odată ce ai devenit confortabil cu jargonul tipologiei, ca să zicem așa, toate lucrurile pe care le vezi par să se încadreze în termeni tipologici și orice predici ajunge să fie stors într-un soi de supă tipologică, fie că are de-a face cu adevărat cu tipologia, fie că nu are de-a face deloc cu ea.

Analogia constă dintr-o categorie mai largă de termeni, care ajută la compararea sau contrastarea a două lucruri. Poveștile bune sunt recunoscute ca atare în parte datorită abilității lor de a aduce în fața noastră personaje sau obiecte cu trăsături sau funcțiuni care capătă o semnificație importantă mai târziu, în respectiva relatare. Este, dacă vreți, acel lucru care ne determină să recitim o carte sau să revedem un film. Detaliile timpurii, chiar dacă la început par învăluite într-o aură de incertitudine, devin importante doar după ce intenția ascunsă a autorului este descoperită, către final. Este ca și în proverbul care spune: „Slava lui Dumnezeu stă în ascunderea lucrurilor, dar slava împăraților stă în cercetarea lucrurilor” (Proverbe 25:2). Ar părea că Dumnezeu, în înțelepciunea Lui infinită, a înzestrat însăși viețile anumitor indivizi, a dat anumitor obiecte sau evenimente din istoria poporului Israel un înțeles analogic care își găsește împlinirea în Hristos. Ceea ce este esențial pentru o bună predicare expozitivă este să învățăm să recunoaștem aceste corespondențe în cadrul Bibliei.

Aceste corespondențe pot fi mai generale – situație în care le denumim simplu analogii – sau pot fi mai înguste, mai specifice. Atunci când o persoană, un eveniment, o instituție sau un obiect din Biblie anticipează în mod strict, specific, anumite aspecte privitoare la Isus Hristos, denumim aceasta tipologie. Tipologia este profetică și ea crește în importanță[15] pe parcursul Bibliei. De exemplu, dacă regele David este un simbol al lui Hristos, atunci David (denumit tip) corespunde lui Isus Hristos (denumit antetip) în virtutea poziției lor regale, situație în care sensul regalității crește în importanță de la tip la antetip. Isus este asemenea lui David, dar Isus este mai mare decât David.

Să luăm un exemplu. În biserica mea din zona Hyde Park din Chicago, situată în imediata apropiere a Universității din Chicago, noi predicăm ținând cont și de anul universitar. Facem acest lucru întrucât avem atât de mulți oameni care pleacă din biserică în timpul verii, încât devine logic să punem deoparte perioada vacanței de vară pentru o serie specială de predici. De-a lungul câtorva astfel de veri, ne-am decis să predicăm din 1 și 2 Samuel. Și astfel am avut privilegiul de a predica din ceea ce eu am ajuns să cred că este unul dintre cele mai întunecate pasaje din întreaga Biblie: 1 Samuel 28.

Dar ideea analogiei mi-a sărit în ochi doar abia către sfârșitul capitolului.

„Îndată Saul a căzut la pământ cât era de lung, și cuvintele lui Samuel l-au umplut de groază; nu mai avea nici o putere, căci nu mâncase toată ziua și toată noaptea. Femeia a venit la Saul, și, văzându-l foarte înspăimântat, i-a zis: ‚Iată că roaba ta ți-a ascultat glasul; mi-am pus viața în primejdie, ascultând de cuvintele pe care mi le-ai spus. Ascultă acum, și tu, glasul roabei tale, și lăsă-mă să-ți dau o bucată de pâine, ca să mănânci și să prinzi putere ca să pornești la drum’. Dar el n-a vrut, și a zis: ‚Nu mănânc nimic!’ Slujitorii lui și femeia au stăruit de el până i-a ascultat. S-a sculat de la pământ, și a șezut pe pat. Femeia avea la ea un vițel gras, pe care l-a tăiat în grabă; a luat făină, a frământat-o, și a copt azime. Le-a pus înaintea lui Saul și înaintea slujitorilor lui, și au mâncat. Apoi s-au sculat și au plecat chiar în noaptea aceea” (1 Samuel 28:20-25).

Saul se afla către sfârșitul vieții sale. El tocmai se folosise de vrăjitorie pentru a apela la duhul lui Samuel, așa încât Samuel ajunsese să pronunțe judecata lui Dumnezeu asupra lui Saul, după cum deja o făcuse în capitolul 15. Samuel i-a spus lui Saul că, în următoarea zi, viața lui se va sfârși. Și astfel Saul, alături de slujitorii lui și de vrăjitoare, au frânt pâinea. El a fost la început rezervat dar, în final, disperat după un cuvânt de la Dumnezeu, a ascultat de îndemnul vrăjitoarei. Astfel, ei au celebrat cu azime și cu un vițel îngrășat. În ziua următoare, Saul avea să se arunce în sabia lui și să moară.

Analogia pare a fi foarte intrigantă. Avem, pe deoparte, opusul unei mese de Paști. Saul și soldații lui stau îngroziți privind la sentința ireversibilă a judecății, o sentință de condamnare la moarte. În același timp, avem un contrast remarcabil față de Cina cea de Taină. Saul stătea așezat la o masă cu micul lui grup de ucenici, cu doar o noapte înainte ca el să fie ucis, după cum Isus avea să procedeze secole mai târziu, cu ucenicii Lui. Împreună, ei au frânt pâinea. Și esența analogiei devine astfel clară. Saul este un model de anti-Hristos.

Contrastând, această noapte din viața lui Saul anticipează noaptea în care Isus a frânt pâinea cu ucenicii Lui, cu o noapte înainte ca El să fie ucis ca „preț de răscumpărare pentru mulți”. Unii ar putea să spună că aici am avea de-a face cu o legătură tipologică între Saul și Hristos. Alții ar putea argumenta că există aici o temă sau tipologie a Paștelui. Indiferent cum ai eticheta corespondențele, analogia între cele două situații aprofundează substanțial felul în care noi înțelegem pasajul din 1 Samuel 28 și cum el este în final inversat în jertfa glorioasă a lui Isus Hristos.

Având aceste instrumente în mâini, sper că vei vedea cât de puternică este teologia biblică pentru a-L predica pe Hristos din întreaga Scriptură. Amintește-ți că există trei lucruri importante pe care trebuie să le faci pentru a te putea folosi de teologia biblică.

În primul rând, formează-ți o teologie biblică pe care să o folosești drept temelie.

În al doilea rând, oriunde poți, urmează direcția Noului Testament în interpretarea pasajelor din Vechiul Testament.

Și, în al treilea rând, începe să folosești aceste patru instrumente pentru a putea să faci legături evanghelice bune.

ROLUL TEOLOGIEI SISTEMATICE

Teologia biblică este un punct de plecare excelent pentru reflecția teologică. Și, dacă îți vei dezvolta îndemânarea în folosirea teologiei biblice în predicare, practicând-o așa încât să capeți o experiență bogată, ea te va conduce o mare parte din drumul pe care îl ai de parcurs în această etapă a pregătirii mesajelor tale. În același timp, trebuie să știi că există o altă ramură a teologiei, care are un rol de jucat în reflecția teologică: teologia sistematică.

Dacă teologia biblică te ajută să discerni revelarea progresivă a planului lui Dumnezeu de răscumpărare în Hristos, teologia sistematică te ajută să sintetizezi orice lucru pe care Biblia îl spune, sub forma doctrinelor. Ea organizează Scriptura logic și ierarhic, nu istoric și cronologic (cum este cazul teologiei biblice). D.A. Carson definește teologia sistematică drept „ramura teologiei care caută să organizeze părțile și întregul Scripturii, demonstrând conexiunile lor logice (mai degrabă decât doar pe cele istorice).”[16]

În același timp, cred că este locul potrivit pentru un avertisment. Deși sunt un susținător al rolului teologiei sistematice în predicare, există o diferență între aceasta și sistemele de învățare. Simeon exprima acest lucru în felul următor: „Dumnezeu nu Și-a revelat adevărul într-un sistem. Biblia nu conține în sine vreun sistem”. De aceea, rezultatul aceste convingeri este simplu: „Lăsați deoparte sistemul și alergați la Biblie. Primiți cuvintele ei cu supunere simplă, fără a privi la ele prin lentila vreunui sistem. Fiți creștini biblici, nu creștini ai sistemelor”.[17] Simeon are dreptate. Nu trebuie să fim predicatori ai sistemelor. Cu toate acestea, există trei beneficii practice care vin din integrarea teologiei sistematice în reflecția ta teologică.

- Te păstrează în credință.

- Te ajută să te conectezi la Evanghelie din anumite genuri literare.

- Îți ascute abilitatea de a vorbi necreștinilor.

Te păstrează în credință

Un beneficiu major al reflectării la teologia sistematică în pregătirea predicii tale constă în aceea că el îți pune o limită. Te ține agățat de învățătura sănătoasă. Atunci când îți faci exegeza, vei ajunge inevitabil la pasaje dificile, care te forțează să faci alegeri exegetice grele. Și pentru că niciunul dintre noi nu este perfect, vom face greșeli. Atunci când începi să te lupți cu aceste concluzii dificile în legătură cu textul tău, doctrina sănătoasă îți va fi călăuza.

De exemplu, o exegeză superficială a textului din Iacov 2:14-26 ar putea să te conducă la concluzia că Iacov subminează cumva învățătura lui Pavel privitoare la „mântuirea doar prin credință”. Supunând lucrul din acel pasaj reflecției teologiei sistematice, va trebui să te lupți cu felul în care Pavel vorbește despre mântuire, și să vezi că argumentul lui Pavel lucrează împreună și nu împotriva a ceea ce Iacov spune. Și chiar dacă nu vei rezolva toate problemele tale, cel puțin vei fi ancorat în felul în care Scriptura te ajută să interpretezi Scriptura, în loc ca, pe neștiute, să îți închipui că Scriptura se împotrivește Scripturii și astfel, să ajungi să respingi o înțelegere sănătoasă a ineranței (lipsa de greșeală, n.tr.) Scripturii.

Te ajută să te conectezi la Evanghelie din anumite genuri literare

Adevărul este că uneori e mai dificil să te folosești de teologia biblică atunci când studiezi anumite genuri literare. Natura teologiei biblice – o istorie măreață – face așa încât să se poată stabili legături bune în cazul acelor genuri unde narațiunea este principalul gen literar al textului. În același timp, pasajele poetice din Vechiul Testament pot să nu îți deschidă o fereastră legitimă către istoria de ansamblu a Bibliei, cel puțin nu în felul în care ai spera. Epistolele Noului Testament, care conțin argumente logice, pot de asemenea să fie dificile atunci când vrei să faci legături prin intermediul teologiei biblice. Genurile literare care conțin în mare parte discursuri sau poezii ar putea totuși să fie mai ușor conectate la Evanghelie prin intermediul teologiei sistematice. Aceste genuri tind mai adesea să trateze concepte fundamentale precum credința, harul, justificarea, păcatul și altele asemenea lor. Așa că, atunci când un psalm vorbește despre pocăința față de păcat, sau când Pavel vorbește despre credință și fapte, putem avea în aceasta o fereastră legitimă deschisă către conceptul teologic al Evangheliei.

Îți ascute abilitatea de a le vorbi necreștinilor

Pot să presupun că majoritatea creștinilor care pășesc pragul bisericilor noastre nu sunt precum famenul etiopian – manifestând dorința sinceră și puternică de a înțelege mai bine cartea Isaia. Dimpotrivă, pot să pun pariu că sunt mai degrabă doritori să pună întrebări legate de problema răului, Dumnezeu, vinovăție, răscumpărare și altele. Răspunsurile la aceste întrebări decurg din elementele teologiei sistematice. Astfel, conectarea legitimă a textului tău la teologia sistematică în decursul predicii tale poate fi, în realitate, cea mai bună modalitate de a atrage un necreștin către Cuvântul lui Dumnezeu. De exemplu, să presupunem că un necreștin ascultă predica ta și are întrebări cu privire la noțiunea de „păcat” din textul tău.

O modalitate utilă de a-i învăța pe oameni despre păcat poate consta în a privi la această temă din teologia sistematică și a realiza că există trei metafore majore ce pot fi folosite pentru a defini păcatul: povară, datorie și pată. Așadar, chiar dacă cel ce te ascultă ar putea să nu înțeleagă inițial ideea de „păcat”, așa cum se găsește ea în pasajul tău particular, tu poți totuși să introduci doctrina mai largă a păcatului în predica ta, și să faci asta într-un fel care să îl ajute.

ÎNCĂ UN PAS

În acest capitol, am analizat o mulțime de lucruri. Sper că te afli în situația în care să conștientizezi cât de valoros este să nu treci direct de la exegeză la aplicație sau chiar să te oprești la exegeză. Mai mult, sper că poți vedea valoarea petrecerii timpului în a reflecta la modalitatea în care ideea pasajului tău te poate conduce la Evanghelie. O înțelegere corectă a metodei istorico-critice și a instrumentelor teologiei biblice și sistematice te va împinge mai departe în lucrarea ta.

Dar, evident, încă nu am terminat. Provocările și nevoile zilei încă se află înaintea noastră.

Capitolul 4

ASTĂZI

Ultima etapă în pregătirea predicilor ne conduce la ziua de azi. Ajungem, iată, în prezent. Înapoia noastră stau dealurile textului străvechi și lucrarea exegetică pe care am făcut-o „atunci asupra lui”. În depărtare se vede și linia reflecției teologice, completă, cu focalizarea ei asupra împlinirii vremii în Hristos Isus, în moartea și învierea Lui. Iar înaintea noastră este destinația: astăzi. Noi și acum. Biserica. Poporul lui Dumnezeu, cei care, prin predicarea Cuvântului, sunt chemați să fie parte dintre cei ce sunt ai Lui.

Am lăsat intenționat deoparte contextualizarea până în acest punct al călătoriei noastre, și am făcut asta datorită tendinței ei de a domina lucrarea noastră – lucru pe care l-am denumit problema alipirii oarbe. Dar, odată ce lucrarea biblică și exegetică este completă, suntem gata să permitem contextualizării să își ia locul necesar și cuvenit la masă. Chiar dacă lucrarea sănătoasă a Evangheliei este întotdeauna dirijată de text, ea trebuie să fie informată contextual.

Contextualizarea trebuie să informeze felul în care noi predicăm Cuvântul lui Dumnezeu astăzi, și să o facă în următoarele trei aspecte:

- Structura audienței tale;

- Structura materialului tău;

- Aplicația mesajului tău.

Am putea să ne gândim la această etapă finală ca la o sinteză. Cuvântul sinteză vine dintr-un termen grecesc vechi și poartă cu el ideea de plasare a două sau mai multe elemente distincte împreună, prin modalități în care formează un tot nou și coerent.

Mulți predicatori tineri consideră acest ultim pas al călătoriei drept unul dificil. Ei nu sunt siguri cum să navigheze prin el, sau cel puțin cum să îl dirijeze bine. Ar putea să se ocupe de diferitele părți ale lui în izolare una față de cealaltă. Unii vor fi cu siguranță capabili să finalizeze sarcinile procesului exegetic. Alții ar putea să fi adoptat strategii de citire a textului care să îi conducă prin reflecția teologică. Dar dacă i-ai întreba cum se descurcă cu asamblarea a două sau mai multe dintre aceste elemente într-o modalitate care să formeze un mesaj coerent pentru zilele noastre, ai putea avea parte de tăcere din partea lor.

Cu toate acestea, sinteza trebuie făcută.

Predicatorii expozitivi biblici care fac acest lucru bine, îl fac în parte datorită atenției contextualizate pe care o acordă audienței, structurii și aplicației.

AUDIENȚA TA

În sens mai larg, încercările noastre de contextualizare trebuie să evite întotdeauna una din următoarele două greșeli. Pe de o parte, dacă predicarea noastră se opune întotdeauna culturii, mesajul nostru va fi respins de lume chiar înainte de a avea oportunitatea să Îl prezentăm pe Hristos. Pe de altă parte, dacă ne ajustăm mesajul de dragul lumii (sau pentru a o forța să asimileze modelul vieților noastre) pierdem însăși temelia care ne face capabili să fim folositori lui Dumnezeu în lume. Datoria noastră este să găsim o modalitate de a duce mesajul neschimbător al lui Dumnezeu într-o lume aproape golită de lucruri biblice și bolnavă de confuzii teologice.

Chiar dacă știu că este bine să susțină lucrarea exegetică și teologică, predicatorii expozitivi buni nu pierd niciodată din vedere faptul că aceste discipline există pentru a le sluji oamenilor. Mă deranjează când văd mentalitatea unor predicatori ce par să considere că adunarea există pentru a le sluji lor, în practicarea lucrării lor de predicare. Tinerii predicatori trebuie să fie în mod special conștienți de ispita de a construi o lucrare care să slujească propriilor persoane.

De-a lungul ultimilor 14 ani, biserica noastră a fost privilegiată să pregătească peste 70 de practicanți – tineri, bărbați și femei, care se îndreptau către slujirea creștină de carieră, de un fel sau altul. Din când în când, le voi reaminti acest lucru: oamenii sunt ținta voastră! Dacă cei care doresc în mod specific să predice Cuvântul nu au o inimă pentru oamenii din lume, n-ar trebui să li se permită să se așeze în mod regulat în spatele amvonului.

Așa că, dacă vrei să devii un predicator expozitiv biblic, trebuie să cunoști acest lucru: o condiție preliminară pentru predicare este existența unei pasiuni crescânde și sfinte pentru oameni. Învață să cunoști audiența pe care Dumnezeu ți-a dat-o. Nu este aceasta însăși lecția pe care Isus a imprimat-o pe inima lui Petru înainte de a-l trimite cu Evanghelia în lume? În Ioan 21, Isus apare pentru a treia oară înaintea lui Petru și a altor ucenici pe țărmul Mării Galileei. Isus îl întreabă acolo de trei ori: „Simon Petru, mă iubești tu mai mult decât aceștia?” Și de trei ori, cu o frustrare crescândă, predicatorul în formare a răspuns: „Da, Doamne, Tu știi că Te iubesc”. Drept răspuns, Isus i-a spus: „Paște mielușeii Mei… Paște turma Mea”. Esența a ceea ce Isus voia să reținem era clară: cei pe care Isus îi pune deoparte pentru propovăduirea Evangheliei sunt aceia care demonstrează dragostea lor pentru El, iubind biserica Lui!

Așa le spun și eu tuturor acelora dintre voi care și-ar dori să predice mesaje pentru Hristos: Îl iubești tu pe Isus? Îl iubești cu adevărat? Atunci dovedește-ți dragostea pentru El hrănind și îngrijind de cei pentru care El a murit. Învață să îi iubești pe oameni.

Biserica

Audiența principală pentru Cuvântul lui Dumnezeu predicat expozitiv este Biserica, poporul lui Dumnezeu. Predicatorii expozitivi biblici și credincioși sunt întotdeauna conștienți de acest lucru. Ei se trudesc în Cuvântul lui Dumnezeu cu mare grijă, în mod precis pentru că ei știu că mesajul, Cuvântul pe care ei îl propovăduiesc, mântuiește și întărește Biserica.

În Grădina Edenului, Dumnezeu Și-a trimis Cuvântul pentru poporul Său. La Muntele Sinai, Dumnezeu a trimis din nou Cuvântul Lui, de data aceasta înscriindu-l în piatră, așa încât poporul Său proaspăt salvat să Îl cunoască pe El și căile Lui pline de har. Apoi, când L-a trimis în lume pe Isus, însuși Cuvântul lui Dumnezeu, a făcut acest lucru pentru ca să Își adune un popor pentru Sine. La Cincizecime a fost la fel. Comuniunea sfinților, a acelora din biserica primară care s-au dedicat pe ei înșiși învățăturilor apostolilor, fusese convertită prin predicarea Cuvântului.

Dacă ar fi să exprim acest lucru pe cât de simplu aș putea, aș zice că orice predicator expozitiv biblic și credincios poartă în inima lui convingerea nestrămutată că acest Cuvânt al lui Dumnezeu creează și susține poporul lui Dumnezeu, Biserica Lui.

Cum va afecta acest lucru predicarea ta în vremea de astăzi? Predicatorii expozitivi trebuie să fie în mod specific conștienți pe deplin de nevoia lor de a avea o audiență de la Dumnezeu. Doar El poate să împlinească lucrarea măreață care stă înaintea noastră. Trebuie să aducem întreg procesul pregătirii predicilor noastre înaintea lui Dumnezeu, în rugăciune. Ar fi o greșeală să credem că predicarea poate fi făcută izolat de Dumnezeu – ca și cum lucrările mărețe și glorioase de convertire și de zidire a Bisericii lui Dumnezeu ar fi dependente de activitatea noastră. Noi, cei care predicăm, trebuie să devenim cei care se roagă. Doar acest lucru constituie o indicație sigură că înțelegem cum se formează și înflorește Biserica în această lume. Iar acest lucru ne determină pe noi, predicatorii expozitivi, să ne pregătim mesajele deopotrivă pe genunchi și de la biroul de studiu. Trebuie să știm din experiență ce înseamnă să ne plecăm fețele la pământ și să-L implorăm pe Dumnezeu să împlinească lucrarea pe care nici cele mai strașnice eforturi făcute de noi în predicare nu o pot împlini.

Altfel spus, suntem disperați – disperați după puterea Duhului Sfânt care să însoțească predicarea noastră. Și așa ne și rugăm. Ne rugăm înaintea actului predicării. Ne rugăm în actul predicării. Ne rugăm chiar și după ce ne-am terminat de rostit predicile.

Orașul

În ultimii ani s-au scris multe lucruri legate de locul unde poate fi găsită audiența noastră. Așa că nu e nevoie să spunem prea multe aici. Va fi suficient să spun însă că ne apropiem cu repeziciune de un moment din istoria omenirii când jumătate din populația lumii va trăi la oraș. Predicatorii expozitivi biblici nu trebuie să ignore acest lucru. Dimpotrivă, predicarea noastră trebuie să fie influențată de el.

Pe de altă parte, nu trebuie să cădem pradă ideii greșite că Dumnezeu i-ar iubi mai mult pe oamenii care trăiesc în orașe decât pe ceilalți. Noi doar trebuie să fim atenți la provocările și oportunitățile vieții urbane. Adunările în care mulți dintre noi predicăm vor fi, prin natura lucrurilor, tot mai diverse în ce privește oamenii și valorile lor, tot mai pline de concepții ce vor intra în competiție și care, dacă nu suntem atenți la cuvintele noastre – ar putea deveni un motiv de dispute de care nu avem nevoie. Predicarea noastră trebuie să aibă în vedere o audiență mai diversă, ceea ce înseamnă că trebuie să fim pregătiți să ieșim din colocvialismul nostru și din cochiliile subculturii noastre înguste. Nu te vei putea adresa unui consiliu al orașului cu aceleași istorioare pe care le spui unui prieten la o cină. Este o chestiune de reorientare în ce privește diversitatea audienței noastre. Trebuie să predicăm ca și cum intenționăm să fim înțeleși de oameni din cele patru colțuri ale pământului și asta tocmai pentru că, în multe cazuri, aceia vor fi oamenii ce se vor afla în bătaia vocilor noastre.

Pe când Dumnezeu continuă să formeze congregații tot mai diverse, cred că trebuie să ne gândim la două strategii de predicare, care ar trebui să se dovedească utile:

- strategie interpersonală;

- strategie integrată.

În ambele situații, ne este de ajutor discursul lui Pavel din Atena. În primul rând, în ce privește aspectul interpersonal, Luca relatează faptul că Pavel a dialogat și conversat cu atenienii, atât în sinagogă cât și în piața publică. Cu alte cuvinte, propovăduirea lui nu a fost unidimensională. Nu trebuie să ne gândim la el ca și cum ar fi stat pur și simplu odată pe săptămână înaintea unui amvon sau a unui pupitru, rostind un monolog. Dimpotrivă, el s-a folosit de o varietate de strategii interpersonale. În piață, îl vedem chiar implicat în dialoguri. De aceea, și noi ar trebui să căutăm astăzi modalități și locuri pentru a imita această strategie interpersonală în orașele noastre.

În același timp, în ceea ce privește strategia noastră interpersonală, trebuie să vedem că Pavel nu s-a împins pe sine înainte, ci a așteptat până când i s-a oferit oportunitatea de a le vorbi unor oameni importanți, cel puțin în Faptele Apostolilor 17.

Luca relatează că: „atunci l-au luat, l-au dus la areopag, și au zis: „Putem să știm care este această învățătură nouă, pe care o vestești tu?”” (17:19). Expresia „l-au luat” este interesantă. Se pare că Pavel nu depășise limitele. El nu își forțase calea către centrul societății ateniene. Nu el ceruse să vorbească unei audiențe a elitelor. Dimpotrivă, el își croise calea normală în predicare: vorbise în sinagogă și celor din piața publică (v. 17). Predica de la Areopag i-a fost cerută. Evident că trebuie să fim curajoși, dar orașul va cere de asemenea respect din partea noastră.

În al doilea rând, importanța crescândă a orașelor va cere de la noi o strategie integrată. Prin comparație cu una iconoclastă, o strategie integrată aduce împreună normele culturale și mesajul creștin, folosindu-le în modalități care să servească propovăduirii Evangheliei de către tine.

O ilustrație asupra acestui lucru se găsește în Faptele Apostolilor 17, unde, printre alte lucruri, Luca arată clar că Pavel nu putea fi învinovățit de nicio acuzație de zel fundamentalist. El îl descrie pe Pavel ca fiind provocat de idolii atenieni într-un fel îndreptățit, dar nu ni-l arată ca și cum ar fi fost dornic să îi zdrobească pe străzile orașului grec. În fapt, el îl arată pe Pavel făcând tocmai opusul – îi folosește spre avantajul său apologetic: „Pavel a stat în picioare în mijlocul Areopagului, și a zis: ‚Bărbați Atenieni! În toate privințele vă găsesc foarte religioși. Căci, pe când străbăteam cetatea voastră și mă uitam de aproape la lucrurile la care vă închinați voi, am descoperit chiar și un altar, pe care este scris: ,Unui Dumnezeu necunoscut!’ Ei bine, ceea ce voi cinstiți, fără să cunoașteți, aceea vă vestesc eu’” (Faptele Apostolilor 17:22-23). Începându-și mesajul cu expresia „unui dumnezeu necunoscut”, Pavel se adresează sensibilităților intelectuale ale ascultătorilor lui învățați. Dincolo de toate lucrurile, cei mai mulți teologi vor accepta cel puțin că, deși multe lucruri rămân necunoscute, termenul folosit de Pavel în Fapte 17:23 cu referire la atenieni este o formă a cuvântului agnosticism. Așa cum spunea Cornelius Van Til, „chiar și printre cei cultivați era un lucru natural să recunoască faptul că în cer și pe pământ erau mai multe lucruri decât visaseră în filozofiile lor… erau deci perfect dornici să lase o portiță deschisă necunoscutului”[18] Deschiderea mesajului său în felul acesta a fost o lovitură de geniu.

Poți să-ți imaginezi cât de diferit ar putea fi citită această relatare, dacă Pavel ar fi ales să folosească o strategie iconoclastă în Atena, în loc să folosească una integrantă? Dacă ar fi luat un ciocan cu care să se fi dus la aceste altare sau ar fi provocat un boicot împotriva sărbătorilor, ori ar fi lipit pe panourile de afișaj de la intrarea în oraș un slogan intitulat „împotriva căii ateniene”, cu siguranță că și-ar fi făcut mesajul ușor de înțeles, dar, în același timp, ar fi făcut și un mare deserviciu Evangheliei. Strategiile bombastice pot să scuture lumea de simbolurile ei exterioare, păgâne sau religioase – dar oridecâteori creștinii adoptă astfel de strategii, eșuează să câștige mințile și inimile acelora care trăiesc și umblă printre idoli. Da, mulți slujitori din zilele noastre vor fi chemați să predice în marile orașe, dar astfel de predicatori ar face bine să adopte strategiile interpersonale și integrate care i-au ajutat pe înaintașii lor să câștige în trecut orașe întregi.

Cetățeanul și cultura lui

Una este să știi unde poate fi găsită audiența ta, dar cu totul alta este să știi cine este audiența ta, ce obiceiuri și ce cultură o definesc. Lumea de astăzi este plină de oameni care nu cunosc Biblia, și niciunul dintre noi n-ar trebui să fim mulțumiți să predicăm fără să îi avem cu zecile în audiența noastră. Predicatorii Evangheliei își fac un scop din a avea ascultători dintre aceia care se află în lume, fiindcă necreștinii constituie o audiență crucială pentru Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă vrem ca mesajele noastre să ajungă la audiența de astăzi, trebuie să fim conștienți că este nevoie să acordăm o atenție adecvată contextului ei cultural. Va trebui să fim în măsură să vorbim limbajului acestei culturi. Din fericire, există cărți mai mult decât suficiente și destule articole care tratează această nevoie. Nici nu e nevoie să adaug ceva, ba chiar aș putea să ofer totuși avertismentul că predicatorii expozitivi buni ar trebui să cunoască limitele acestui fel de pregătire. Doar pentru că contextualizarea este făcută bine, nu înseamnă în mod necesar că predicarea noastră va fi imediat înțeleasă, și cu atât mai puțin că vom transforma în mod obligatoriu societatea.

Din nou, pentru a fi conștienți de asta, nu trebuie să trecem dincolo de discursul atenian al lui Pavel din Fapte 17:16-34. În timp ce Pavel și-a dat toată silința pentru a contextualiza mesajul pentru audiența sa (așa cum și noi ar trebui să facem), Luca observă că această lucrare bună și necesară a avut un efect limitat. Unul dintre atenieni a reacționat la predicarea Evangheliei de către Pavel cu expresia: „Ce vrea să spună palavragiul acesta?” (17:18). Cuvântul tradus cu termenul palavragiu are sensul de culegător de semințe sau gunoier, ca și cum Pavel ar fi colectat o idee de aici și una de dincolo, iar rezultatul ar fi fost incoerent. Acesta este felul de reacție pe care cineva care se alipește într-un fel orb de contextualizare pretinde că îl poate depăși.

Nu lăsa ca relatarea lui Luca să te piardă: Pavel, care ne oferă modelul contextualizării, a fost batjocorit de unii pentru că predica un mesaj care nu avea o esență unificatoare și, de aceea, nici abilitatea de a schimba opinia publică (v. Faptele Apostolilor 17:32). O altă reacție la mesajul lui Pavel a fost aceasta: „pare că vestește niște dumnezei străini” (Faptele Apostolilor 17:18). Expresia „dumnezei străini” sugerează faptul că o parte din problema atenienilor consta în incapacitatea de a înțelege sensul mesajului lui Pavel. În esență, atunci când atenienii au auzit pentru prima dată Evanghelia, au conchis că este vorba despre un mesaj ciudat, neobișnuit și în afara panteonului lor curent.

Esența a ceea ce vreau să spun prin a atrage atenția la aceste două reacții față de predicarea lui Pavel este următoarea: da, dedică-te lucrării de înțelegere a cetățeanului de astăzi și a societății lui, dar nu te gândi că predicatorii expozitivi buni, biblici, se vor dovedi întotdeauna de înțeles sau convingători pentru oamenii de astăzi.

În final, amintesc din nou nu doar de nevoia noastră pentru rugăciune, ci și de nevoia după puterea însoțitoare a Duhului Sfânt în întreaga noastră predicare. Aceasta este cu adevărat cea mai mare nevoie a noastră. Predicatorii trebuie să înțeleagă că aceasta este adevărata sursă a puterii. Rolul pe care Duhul Sfânt îl joacă în formarea bisericilor prin Cuvântul lui Dumnezeu și în înfruntarea supremației tuturor cetățenilor și a tuturor culturilor este indispensabil. Adevărata viață și adevărata schimbare din inimile ascultătorilor noștri nu izvorăște din ingeniozitatea noastră, ci din Cuvântul Duhului, prezentat în vorbire simplă, printr-un predicator care își înalță privirea către Dumnezeu, pentru ajutorul Lui.

Convinși fiind de acestea, fie ca noi, cei care aspirăm să propovăduim Cuvântul lui Dumnezeu, să abandonăm orice pretenție și orice schemă – toate lucrurile convenționale din predicare – orice lucru care trădează o credință că puterea ar sta cumva în noi. Predicarea implică umilință.

Trebuie să o rupem cu interesul nepotrivit după forme sau după arta oratoriei. Noi ne lepădăm de faimă, de aplauzele oamenilor și de capcanele avariției:

„Căci propovăduirea noastră nu se întemeiază nici pe rătăcire, nici pe necurăție, nici pe viclenie. Ci, fiindcă Dumnezeu ne-a găsit vrednici să ne încredințeze Evanghelia, căutăm să vorbim așa ca să plăcem nu oamenilor, ci lui Dumnezeu, care ne cercetează inima. În adevăr, cum bine știți, niciodată n-am întrebuințat vorbe măgulitoare, nici haina lăcomiei: martor este Dumnezeu. N-am căutat slavă de la oameni: nici de la voi, nici de la alții, deși, ca apostoli ai lui Hristos, am fi putut să cerem cinste” (1 Tesaloniceni 2:3-6).

STRUCTURAREA MATERIALULUI TĂU

Săptămână de săptămână, predicatorul se confruntă cu o provocare similară: Cum să îmi structurez materialul pe care intenționez să îl predic? În ce mod să îl așez? Aceste întrebări sunt bune și vrednice de luat în considerare.

Odată ce ai parcurs exegeza textului și ai reflectat teologic asupra lui, vei căpăta o mulțime de lucruri bogate și folositoare pe care să le spui, și ți-ai dori din plin să îți răsplătești ascultătorii cu roadele muncii tale. Având în vedere asta, care sunt lucrurile care ar trebui să ne conducă în aranjarea materialului? Și ce rol pozitiv trebuie să joace aici contextualizarea? Cred că ai nevoie să te pregătești ținând cont de următoarele două lucruri:

- Nevoia de claritate;

- Avantajele conformității textuale.

Primul aspect înclină mult către contextualizare, în timp ce al doilea se ține agățat ferm de textul biblic.

Nevoia de claritate

În urmă cu câțiva ani, stăteam alături de Dick Lucas în sufrageria lui din Londra, Anglia. Conversația noastră s-a îndreptat în mod natural către ceea ce Dumnezeu făcea în biserică. Amândoi eram plini de speranță și încântați la lucrurile promițătoare pe care le vedeam în următoarea generație de predicatori.

În mijlocul acestei schimbări încântătoare, el a exclamat: „Da, dar trebuie să le reamintim că predicarea noastră nu poate fi niciodată prea simplă”. După ce predicase vreme de aproape 50 de ani oamenilor din zona de afaceri situată în districtul financiar al Londrei, Lucas învățase ceva cu adevărat important: oamenii deosebiți sunt cei ce vorbesc clar. Predicatorii nu pot fi prea simpli. Avem nevoie de claritate.

Și eu am observat același lucru. Chiar dacă avem o generație de predicatori din ce în ce mai buni și dornici să slujească în peisajul de astăzi, mulți dintre ei au încă nevoie să învețe arta aranjării materialului lor în modalități care să fie clare și concise. Și tocmai acesta este aspectul în care contextualizarea are un rol minunat de jucat.

Predicatorii expozitivi recunosc faptul că oamenii cărora li se adresează săptămână de săptămână nu sunt, în general vorbind, atât de încântați de nuanțele exegetice și puzzle-urile textuale pe care predicatorii le-au creionat de-a lungul săptămânii. Unul dintre oamenii de afaceri evlavioși din biserica mea a exprimat acest lucru în felul următor: „David, care este ideea de bază pe care să o rețin pentru săptămâna aceasta? Nu îmi vorbi timp de 30 de minute fără să faci clare lucrurile pentru mintea mea. Am nevoie de idei simple și de exprimare directă”.

Un predicator roditor este în cunoștință de cauză cu privire la tranșeele în care trăiesc și muncesc oamenii lui. El le cunoaște nevoile și vorbește pe limba lor. Vorbește într-un fel inteligibil atât persoanelor credincioase cât și celor necredincioși, chiar dacă o bună parte a săptămânii lui este petrecută în singurătate, în biblioteca bisericii sau în biroul personal.

Atunci când începi lucrarea contextuală a aranjării materialului tău, fă un pas înainte asigurându-te că predicarea ta este clară. Acordă atenție deosebită cuvintelor pe care le folosești și modalității în care îți susții ideile. Fii mulțumit, dacă slava lui Hristos este descoperită clar doar pentru cei ce vin să te audă. Așa cum Pavel ne încuraja: „Stăruiți în rugăciune… Rugați-vă totodată și pentru noi… ca s-o fac cunoscut așa cum trebuie să vorbesc [clar, cf. lit., n.tr.] despre ea” (Coloseni 4:2-4).

Și există două lucruri practice care pot ajuta în ce privește claritatea:

- Enunță tema textului;

- Subliniază scopul autorului.

Predicatorii expozitivi biblici nu se ridică la amvon fără ca, mai înainte, să fie capabili să enunțe tema textului lor într-o propoziție coerentă. Tema constituie ideea principală sau aspectul dominant al textului. Este esența a ceea ce autorul vrea să spună. De exemplu, mi-am început recent un mesaj din Iacov 4:1-12 prin a spune simplu: „Lucrul pe care Iacov ar dori ca noi să îl luăm în considerare astăzi, în decursul următoarelor 30 de minute, este legat de cuvintele noastre, de abilitatea lor de a distruge relațiile din interiorul bisericii, de sursa acelei puteri și ce putem face noi în legătură cu asta”. Dacă vei spune asta direct, așa cum am spus eu, atunci ești conștient că abilitatea de a prezenta înaintea congregației tale, într-o singură frază, principala idee a autorului, te va ajuta în simplitate și claritate, două elemente caracteristice ale unui stil bun de predicare.

Al doilea pas practic de care un predicator expozitiv biblic se poate folosi pentru a adăuga claritate mesajului său constă în afirmarea într-o singură frază a scopului autorului biblic pentru audiența originală, din textul respectiv. Ea constă în ceea ce autorul dorea ca audiența lui să facă, sau cum voia el ca ei să gândească diferit – acțiunea sau reacția – ca rezultat al temei sale. Chiar dacă nu o vei enunța printr-o singură propoziție în predica ta, ar trebui să faci cumva să îți fie clară înainte de a te ridica la amvon. Ar trebui să fii capabil să răspunzi întrebării: Ce dorește autorul de la cititorii lui?

A fi capabili să observăm scopul autorului este un lucru care are beneficii imense – unul dintre cele mai mari fiind acela că îți va simplifica străduința în contextualizare. Predicatorii expozitivi biblici nu se agață în studiul lor de tot felul de lucruri exterioare, căutând astfel modalități pentru a adăuga relevanță mesajelor lor. N-au nevoie să facă asta. Biblia este relevantă. Dimpotrivă, ei extrag implicații și aplicații care există deja în text, și fac asta în modalități care au logică și fac sens culturii bisericii. În acest fel, textul Scripturii și lucrarea de contextualizare funcționează mână în mână. Sunt parteneri în lucrarea de predicare. Iar atunci când sunt folosiți în acest mod, nu doar că este mai probabil ca predicatorul să fie credincios și roditor, ci și predicile lui devin mai clare și mai ușor de urmat.

Avantajele conformității textuale

Această relație dinamică dintre pasajul biblic și contextualizare ar trebui să se petreacă și atunci când predicatorii expozitivi își structurează mesajele. Contextualizarea este slujitorul textului, nu invers. Structura predicilor tale ar trebui să fie urmarea obișnuită a structurii textului biblic. Ea izvorăște din lucrarea teologică, biblică și exegetică. În fapt, ea devine imaginea contextualizată a lor, în oglindă.

Acest principiu reprezintă rezultatul natural a ceea ce înseamnă predicarea expozitivă. Noi nu impunem schițele noastre asupra textului. Dimpotrivă, noi extragem din text ceea ce Duhul Sfânt a pus deja în el. Iar acest lucru este cel mai bine făcut atunci când respectăm maniera în care Duhul Sfânt a așezat textul. Amintiți-vă că acesta era și scopul lui Charles Simeon, atunci când a spus:

„Străduința mea se îndreaptă către a extrage din Scriptură ceea ce este acolo și nu către a mă cheltui în ceea ce cred eu că ar putea să fie în ea. Am o mare gelozie cu privire la acest lucru, căci nu vreau să spun vreodată nici mai mult, nici mai puțin, decât văd că este gândul Duhului în pasajul pe care îl explic.”[19]

Am definit predicarea expozitivă biblică drept predicarea plină de putere, care supune structura și esența mesajului meu structurii și esenței textului biblic. Poate că este util să vedem ce anume intenționez eu să spun prin fiecare dintre aceste cuvinte-cheie din definiția mea. Prin structură și esență, mă refer la faptul că fiecare pasaj natural din Biblie ce se poate folosi pentru predicare vine gata pregătit cu o structură și o idee principală, puse acolo de Duhul Sfânt. Slujba predicatorului este să găsească aceste lucruri. Iar asta se face cel mai bine prin lucrarea disciplinată a exegezei și reflecției teologice. Odată ce structura și esența sunt clar identificate, predicatorul este gata să se gândească la construcția mesajului său.

Ceea ce face deosebire între construcția unui mesaj expozitiv de alte feluri de discuții pe marginea Bibliei este că predicatorul supune în mod corect aranjarea materialului său structurii și ideii esențiale a textului biblic. Noi nu impunem acestuia o altfel de structură. Mai mult, noi nu interpunem și nu introducem în text lucruri care nu se găsesc în el. Aceste două preocupări sunt tratate prin expresia supune în mod corect. Avem nevoie de predicatori care se supun pe ei înșiși repovestirii corecte a Veștii Bune.

Mult prea mulți dintre noi ne comportăm ca niște persoane ce suntem lăsate libere dintr-o cușcă. Schițele noastre nu se potrivesc. Construim mesaje care oglindesc orice altceva, numai textul nu. Au o structură diferită de a textului. Acesta este un indiciu asupra faptului că nu ne-am disciplinat suficient în ce privește pregătirea noastră. Nu am ajuns să supunem structura și esența mesajelor noastre față de textul biblic. Dimpotrivă, am ajuns să facem ca textul să se conformeze oricărei structuri sau idei care se potrivește gândurilor ce ne-au trecut prin cap în acea săptămână. Drept rezultat, eșuăm să explicăm textul și ne amăgim oamenii cu ideea că le facem auzită vocea lui Dumnezeu. Dar tot ce le rămâne nu este nimic altceva decât vocea noastră deficitară.

Așadar, te încurajez să te străduiești pentru a produce mesaje din Biblie care sunt dedicate conformării față de text. De altfel, asta înseamnă predicare expozitivă biblică și, așa cum spune subtitlul acestei cărți, acesta este felul în care noi propovăduim astăzi Cuvântul lui Dumnezeu. După ce ne-am uitat la rolul benefic pe care contextualizarea îl poate juca în ce privește audiența și structura textului nostru, suntem gata să vedem acum felul în care ea te poate ajuta în a face aplicații ale mesajului tău.

APLICAREA MESAJULUI TĂU

Când vine vorba de aplicație, primul lucru ce trebuie spus este că predicatorii expozitivi țintesc la schimbarea inimii. Nu căutăm doar să aplicăm adevărurile lui Dumnezeu minților ascultătorilor noștri, oricât de importantă ar fi o astfel de lucrare. Și nici nu rămânem mulțumiți cu a pune mâinile și picioarele lor la lucru, oricât de necesară ar fi slujirea creștină. Dimpotrivă, noi țintim la inimile lor.

Predicarea noastră nu trebuie să rămână la aplicațiile care doar compartimentează felul cum cineva gândește sau acționează.

Dimpotrivă, în calitate de predicatori expozitivi, țelul nostru este să capturăm complet voința și dorințele ascultătorilor noștri, și să le aducem la ascultarea de Dumnezeu. Inima este scaunul puterii. Și inima este agentul schimbării.

O aplicare ce orbitează deplin în jurul inimii intră în parteneriat cu contextualizarea în cel puțin patru modalități. Ea:

- Va ținti cu totul la pocăința inimii;

- Se va înrădăcina într-o inimă a rugăciunii;

- Va izvorî dintr-o cunoaștere a inimii;

- Va decurge din inima textului biblic.

Pocăința inimii

Haideți să ne întoarcem la predica lui Pavel din Atena. Acolo, el a predicat țintind pocăința inimii. I-a chemat pe cetățenii Atenei să se „pocăiască” și să nu rămână în „vremuri de neștiință” (Faptele Apostolilor 17:30). Pavel nu a vrut nimic mai puțin de la atenieni decât o întoarcere completă a minții, inimii și voinței.

În decursul pregătirii mesajului, atunci când se gândește cum să facă aplicații ale textului, predicatorul ar trebui să își pună o mulțime de întrebări: Predic eu având ca scop schimbarea interioară a inimii? Sau sunt reticent să chem oamenii la pocăință? Este mesajul meu mai mult decât o simplă prelegere intelectuală?

Amintește-ți că scopul contextualizării nu constă în a ajuta mesajul Evangheliei să devină o informație mai interesantă. Dimpotrivă, noi căutăm să câștigăm inimile ascultătorilor noștri, spre lauda deplină pe care Hristos o merită. Pentru ca acest lucru măreț să se petreacă, va trebui ca Duhul lui Dumnezeu să aplice Cuvântul lui Dumnezeu inimilor celor ce sunt poporul lui Dumnezeu. Cine altcineva în afara lui Dumnezeu poate schimba inima omului (un aspect înțeles ironic de către vrăjmașii lui Isus, v. Marcu 2:7)?

Rugăciunea din inimă

Întrucât scopul aplicației predicii este pocăința completă, din inimă, și întrucât numai Dumnezeu poate să ducă la îndeplinire acest țel, trebuie să abordăm pe genunchi partea aplicativă din procesul pregătirii noastre. Trebuie să fim obișnuiți cu rugăciunea din inimă.

Luca 11:1-13 ne încurajează în acest sens. Ucenicii veniseră la Isus cerându-I să îi învețe cum să se roage, așa cum Ioan îi învățase pe ucenicii lui. Drept răspuns, Isus le-a dat un model de rugăciune (Luca 11:1-4). Apoi le-a spus o pildă pentru a-i încuraja în rugăciune, punându-L pe Dumnezeu Tatăl în contrast cu un prieten apropiat. Un prieten trezit în mijlocul nopții poate să nu sară în ajutor. Prietenia are și ea limitele ei! Dar Dumnezeu, în calitate de Tată, nu este un astfel de prieten. El este gata să ne ajute. Cereți, și veți primi. Bateți, și El va deschide. Dar ce anume promite Dumnezeu să ne dea? „Deci, dacă voi, care sunteți răi, știți să dați daruri bune copiilor voștri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duhul Sfânt celor ce I-L cer!” (Luca 11:13). Nici măcar ucenicii lui Ioan Botezătorul, care fuseseră învățați cum să se roage, nu știau de lucrarea Duhului Sfânt (Faptele Apostolilor 19:1-2). Dar, slavă lui Dumnezeu, noi suntem conștienți de ea, iar Dumnezeu promite să ni-L dea!

Cunoașterea inimilor

La fel cum noi trebuie să ne deschidem inimile înaintea lui Dumnezeu spre binele sufletelor din adunările noastre, tot așa trebuie să știm ce se găsește în inimile lor. În cel mai bun caz, contextualizarea ne ajută să vedem ce anume controlează inimile celor din jurul nostru. Exprimat într-un limbaj mai simplu, dacă aplicația mesajelor noastre slujește capturării inimilor oamenilor pentru Dumnezeu, atunci trebuie să avem noi înșine o cunoaștere a inimilor oamenilor noștri. Trebuie să distingem, printr-o veghere atentă, care sunt valorile și lucrurile față de care ei își înclină inimile, în special acele lucruri care îi țin departe de a trăi viețile ce ar trebui aduse, în rânduială, în închinare și ascultare față de Hristos.

Scrierile lui Augustin și epistolele lui Pavel (ca și scrierile legate de predicarea lui în Faptele Apostolilor) conțin un material indispensabil pentru predicatori, folositor lor pentru a medita asupra lucrării de contextualizare. În fapt, numai scrierile acestor doi bărbați ar putea fi suficiente pentru a satisface nevoia predicatorului expozitiv.

Este grotesc să ne gândim că a face referință la ziarele vremii poate să ne ajute în a ne achita de slujba noastră. Acest fel de lucruri mai degrabă eșuează să treacă dincolo de ceea ce se petrece în lume.

Întrebarea cu privire la motivația pe care oamenii o au în a se comporta așa cum se comportă este parte esențială din acest proces. Iar descoperirea acestui lucru va fi întotdeauna o chestiune legată de inimă! Nimeni nu exemplifică aceasta mai bine decât Augustin și Pavel. Ei ne arată cum te poți folosi de informația vremii.

Din fericire, ceea ce Augustin și Pavel demonstrează poate fi însușit și de către noi. De exemplu, istoricul Peter Brown de la Universitatea Princeton zugrăvește exact acest tip de cunoaștere a inimii prin propria sa cercetare și lecturile sale cu privire la Roma antică. El scrie despre amor civicus al cetățenilor Romei, „dragostea lor pentru oraș și pentru cetățenii lui”. Apoi dezvoltă astfel:

„O persoană bogată care își manifesta această dragoste era aclamată drept un amator patriae – un iubitor al localității sale. Era cel mai onorabil fel de dragoste pe care o persoană bogată l-ar fi putut arăta. Amor civicus era scris pe toate templele, toate clădirile și forumurile publice, toate arcadele, coloanele și locurile vaste pentru recreație publică – teatrele, amfiteatrele și locurile semănătoare stadioanelor – zone care încă îl uimesc pe turistul ce vizitează orice sit roman din orice regiune a Europei de Vest și a Africii de Nord.”[20]

Brown îi descrie pe oamenii Romei ca fiind „peisaje ale inimii”. El îi descrie drept „iubitori ai țării lor” și „oameni în a căror inimă Roma era centrală”. Dacă Brown ar fi predicat oamenilor din Roma, acesta ar fi fost precis felul de cunoaștere de care s-ar fi folosit într-un mod excelent în aplicația predicii sale. Ca și în Roma antică, orașele noastre sunt locurile unde ideologiile intră în conflict. Dar astfel sunt descoperite inimile oamenilor, iar tu și eu trebuie să învățăm să exersăm îndemânarea de a cerceta inimile, îndemânare pe care Peter Brown o demonstrează atât de bine.

Pentru a aplica astăzi Cuvântul lui Dumnezeu cu o acuratețe pătrunzătoare, ne este de ajutor să știm ce anume iubesc, prețuiesc și îndrăgesc oamenii noștri. Ai făcut tu lucrul acesta? Cunoști tu inima oamenilor din contextul tău?

Inima textului biblic

Deși orice predicator are nevoie să cunoască inimile oamenilor, este greșit să ne gândim că asta este tot ceea ce are el nevoie pentru a face aplicații bune ale Evangheliei. Amintiți-vă că o lucrare sănătoasă a Evangheliei este întotdeauna informată contextual, dar ea rămâne dictată de textul biblic.

Anumiți predicatori devin atât de puternic dirijați de audiența lor și atât de focalizați contextual, încât atunci când vine vremea să-și pregătească aplicațiile mesajelor, pur și simplu uită de existența textului din care predică! De fapt, chiar i-am auzit pe unii predicatori descriind timpul de pregătire a aplicațiilor lor în felul acesta: ei stau în biroul lor cu ochii închiși, cu capetele lăsate pe spate și cu fețele îndreptate către tavan. Atunci își șoptesc lucruri precum: „Da, știu că Bob va fi acolo în biserică, că are 13 ani și se confruntă cu probleme de identitate… Cum aș putea să fac o aplicație pentru inima lui? Da, și Suzana va fi acolo, Domnul să o binecuvânteze, știu că ea se luptă cu depresia…”

Această strategie puternic contextualizată își are locul potrivit, dar ea nu trebuie să fie pe primul loc. Predicatorul poate să slujească mai bine oamenilor lui având ochii deschiși și fața îndreptată către textul biblic. Lucrul esențial pe care să ți-l amintești este acesta: aplicațiile mesajului tău sunt întotdeauna legate de inima textului biblic. Pentru a le găsi, trebuie să îți pui întrebări mai bune – nu întrebări legate de oamenii tăi, ci întrebări legate de text.

O întrebare pe care o pun întotdeauna textului meu este aceasta: Ce intenție are autorul biblic pentru cititorii lui? Acesta este, de departe, cel mai bun punct de plecare. El aliniază gândurile mele la scopul autorului. Formularea intenției textului ne așază mai departe pe calea pe care descoperim implicațiile sau aplicațiile textului nostru pentru cei ce ne ascultă. Uneori descoperim intenția autorului într-o declarație explicită. În aceste cazuri, autorul ne oferă și aplicația. De exemplu, citim următoarele lucruri în relatarea biblică a luptei dintre David și Goliat:

„Astăzi Domnul te va da în mâinile mele, te voi doborî, și-ți voi tăia capul. Astăzi voi da stârvurile taberei Filistenilor păsărilor cerului și fiarelor pământului. Și tot pământul va ști că Israel are un Dumnezeu. Și toată mulțimea aceasta va ști că Domnul nu mântuiește nici prin sabie, nici prin suliță. Căci biruința este a Domnului. Și El vă dă în mâinile noastre” (1 Samuel 17:46-47).

Textul ne oferă aici esența situației respective: bătălia servește unui scop evanghelistic („ca tot pământul să știe că Israel are un Dumnezeu”) și unui scop de zidire, anume să îl învețe pe poporul lui Dumnezeu să se încreadă în El („Domnul nu mântuiește nici prin sabie, nici prin suliță. Căci biruința este a Domnului”).

O a doua întrebare utilă pe care să o punem textului, este aceasta: Cum răspund personajele din acest text adevărului lui Dumnezeu sau al Unsului lui Dumnezeu? Uneori – chiar dacă nu întotdeauna – personajele devin o ilustrație contrastantă pentru cei ce se află în audiență. Cândva am predicat dintr-un pasaj care ne prezintă un contrast între doi împărați – Saul și David (1 Samuel 22). Acesta este un capitol fascinant, dar unul care prezintă de asemenea două personaje în oglindă, care iau parte la aceeași scenă a regilor faimoși. Primul este Doeg edomitul, și el se dă de partea lui Saul. Cel de-al doilea este Abiatar, care se decide să îl urmeze pe David. Doeg și Abiatar devin personaje utile în aplicațiile predicii. Îl vom urma noi pe Unsul Domnului, chiar dacă el pare slab și asuprit? Sau vom fi ca Doeg, care se alătură regelui pământesc, ale cărui putere și beneficii vor eșua în final?

A treia întrebare utilă este: Această aplicație este doar una posibilă, sau este aplicația de bază a textului? În general n-ar trebui să faci o aplicație secundară sau terțiară înainte de a te asigura că ai extras aplicația principală din text. Dorința ta este să faci ca scopul tău primordial să se potrivească țelului principal al Duhului Sfânt în acel text. Gândește-te la această întrebare în termenii treptelor unei scări, la care fiecare treaptă reprezintă o aplicație, și așa, treaptă cu treaptă, ea ajunge să fie din ce în ce mai abstractă. Cu cât vrei să sări peste mai multe trepte pentru a ajunge, dintr-o săritură, la cea dorită, cu atât mai nesăbuit ești în a încerca să sări către ea. Pur și simplu este mult prea îndepărtată și mai bine ai face dacă te-ai sprijini pe ceva care este în apropierea ta, solid, clar și esențial.

În acele situații când vreau să aplic textul meu în modalități multiple, întotdeauna mă asigur că celelalte aplicații sunt conduse de cea primară. Cu cât merg mai departe, îi spun congregației mele că ceea ce fac este o aplicație extinsă. Gândiți-vă din nou la discuția pe care am avut-o din 1 Samuel 2, în capitolul 1 al acestei cărți. Unele dintre aplicații se refereau la creșterea copiilor. Dar, așa cum am studiat textul, am văzut că astfel de aplicații sunt doar secundare, sau chiar terțiare.

O altă întrebare utilă care mă ajută în aplicațiile mele, așa încât să rămân concentrat asupra textului este aceasta: Subminează această aplicație textul meu în vreun fel? Doar pentru că o aplicație este posibilă, asta nu înseamnă că autorul a și avut-o în minte. O întrebare înrudită cu aceasta poate fi: Contrazice aplicația mea alte pasaje biblice? Dacă le contrazice, atunci nu o utilizez. Gândiți-vă la momentul când David l-a mințit pe preotul Abimelec pentru a căpăta astfel hrană și arme (1 Samuel 21). Ai putea folosi acest text pentru a argumenta în favoarea „minciunii sfinte” în slujirea lui Dumnezeu, dar vei avea probleme atunci când vei ajunge la Coloseni 3:9-10. Această ultimă întrebare te va ajuta să te păzești de la a folosi versete din Scriptură împotriva Scripturii.

Ultima verificare asupra lucrului meu în pregătirea mesajului este să îmi pun o întrebare care mă îndreaptă înapoi către esența Bibliei. Este aplicația pe care am de gând să o fac înrădăcinată în Evanghelie, sau sunt în pericolul de a produce pur și simplu alte porunci cu care să îmi împovărez oamenii? Dacă am predica din Iacov 3:1-12, de exemplu, ar fi foarte ușor să spunem: „controlează-ți vorbirea”. Dar dacă am rămâne la atât, n-ar fi decât un simplu act de moralism,. Esența capitolului este că controlul limbilor noastre este imposibil prin puterile noastre. Avem nevoie de har. Iacov merge mai departe pentru a arăta acest lucru în versetele 13 până la 18. Avem nevoie de înțelepciune „de sus”.

UN ULTIM CUVÂNT

Dacă vor să aibă cel mai bun impact în zilele noastre, predicatorii trebuie să aducă contextualizarea alături de textul biblic. Dar nu doar atât, ci putem beneficia de pe urma fiecăreia dintre cele două în modalități care să ne ajute în privința audienței noastre, a structurării materialului nostru și a aplicării mesajului nostru.

Un ultim cuvânt, și am încheiat. Cei mai buni predicatori expozitivi, biblici, deși sunt extrem de preocupați de zilele noastre, își fac întreaga lucrare de pregătire a mesajelor lor (fie că este vorba de exegeză, reflecție teologică sau contextualizare) în lumina zilei – a acelei zile când Isus se va întoarce, când toate lucrurile vor fi date pe față, inclusiv motivațiile din inima predicatorului. Fie ca, știind de acea zi, să rămâi credincios, un om al rugăciunii, lăsând bogăția roadei în mâinile lui Dumnezeu.

Încheiere

OASE USCATE

La ordinarea lui, Charles Simeon a predicat primul mesaj în duminica Sfintei Treimi, în timp ce lua locul unui păstor plecat în vacanță. La aceea vreme, Simeon avea doar 22 de ani. După zeci de ani, el avea să rememoreze primele sale eforturi la amvon. Iată ce scria:

„Fiind cunoscut domnului Atkinson, m-am oferit să mă îngrijesc de biserica lui de-a lungul vacanței sale lungi, și am motiv să sper că a ieșit ceva bun din aceasta. În decurs de o lună sau șase săptămâni, biserica a devenit destul de aglomerată. La Cina Domnului au luat parte de trei ori mai mulți credincioși decât în mod obișnuit, iar oasele uscate au fost stârnite în mod considerabil.”[21]

Ca predicator, îmi plac toate aceste detalii din descrierea scurtă a lui Simeon cu privire la primele sale predici: de la modalitatea obișnuită prin care și-a început lucrarea – înlocuindu-l la amvon pe un slujitor aflat în vacanță – până la expresia simplă a speranței sale de a fi fost util. Ce început minunat!

Eu chiar cred că Dumnezeu a făcut ca acele mesaje timpurii să fie roditoare într-un fel special, ca un dar deosebit, menit să îl ajute mai târziu în lucrare. Mai apoi, noi știm că el avea să se confrunte în curând cu multe încercări la Cambridge. Și poate că, mai presus de orice, îmi place patosul din felul cum el vedea impactul Cuvântului predicat: „oasele uscate au fost stârnite în mod considerabil”.

Sunt ferm convins că, prin harul lui Dumnezeu, ceea ce s-a întâmplat în zilele lui Simeon, se poate petrece din nou. Și poate că va începe cu tine! Scriind această carte scurtă pe tema predicării, l-am păstrat proaspăt în minte pe acest predicator de 22 de ani. Așa că, fie că ai 22 sau 82 de ani, sau oricât între cele două vârste, rugăciunea mea este ca Dumnezeu să folosească slujirea ta în modalități care să ne dea nouă tuturor „speranța că va ieși ceva bun din aceasta”.

Anexă

ÎNTREBĂRI PE CARE PREDICATORII LE PUN

Mai jos sunt enumerate câteva întrebări de tip diagnostic pe care le poți folosi pentru a te ghida în pregătirea predicii tale, de la început până la sfârșit.

EXEGEZA

M-am rugat eu pentru ajutorul lui Dumnezeu când mi-am început lucrul?

Structura

Cum a organizat autorul acest text? Îți va fi util să poți să indici clar felul în care versetele sunt grupate în fiecare parte a structurii pasajului.

Pentru textele generale: Există în acest text vreun cuvânt, frază sau idee care se repetă?

Pentru textele narative: Cum este împărțit textul în scene? Este el organizat în legătură cu aspectele geografice, sau cu schimbările petrecute în ce privește personajele? Care este elementul care stârnește atenția? (Care este conflictul, sau ce anume produce tensiune în text? Care este punctul culminant sau punctul de turnură? Se încheie starea de tensiune? Și dacă da, cum?)

Pentru textele de tip discurs sau dialog: Cum este ilustrat șirul de idei de către gramatica sau logica pasajului?

Pentru textele lirice: Cum se schimbă tonul sau subiectul acestui poem?

Ce revelează structura textului în legătură cu ideea subliniată de autor?

Contextul

Cum ne informează contextul literar – pasajele biblice de dinainte și de după textul nostru – cu privire la sensul lui? De ce anume este așezat acest pasaj în acest loc?

Care era situația istorică cu care se confruntau cei din audiența originală sau, în funcție de genul literar, primii cititori ai lui?

Cum se potrivește acest pasaj în contextul mai larg?

Linia melodică

Care este esența acestei cărți?

Cum este informat pasajul de linia melodică, sau cum o informează el?

Care este tema textului?

REFLECȚIA TEOLOGICĂ

Cum anticipează textul Evanghelia, sau cum se relaționează la ea?

Cum mă ajută teologia biblică să văd Evanghelia din text? Cum folosește autorul împlinirea profetică, traiectoria istorică, temele sau analogiile?

Cum mă ajută teologia sistematică să văd Evanghelia în textul meu? Mă păstrează ea în credință, mă ajută să leg textul de Evanghelie și îmi ascute abilitatea de a le vorbi necreștinilor?

CONTEXTUALIZAREA ȘI ZIUA DE AZI

Audiența

Îi cunosc eu pe oamenii care îmi vor asculta această predică? Sunt eu dedicat dragostei față de ei? M-am rugat pentru ei de-a lungul pregătirii mesajului meu?

Structura

Ce structură și idee centrală voi pune în predica mea? Reflectă acea structură și idee centrală, structura și esența textului?

Aplicația

Predic eu având ca scop schimbarea interioară a inimii, atât în viața mea cât și în viețile celor ce mă ascultă? Fac eu acest lucru în modalități care să îi smerească într-un mod adecvat pe ascultători, să Îl înalțe pe Mântuitorul și să încurajeze sfințenia în viețile celor prezenți?

Ce scop sau intenție are autorul biblic pentru cititorii lui?

În cazul textelor narative: Cum răspund personajele din text la adevărul lui Dumnezeu sau la Unsul lui Dumnezeu?

În cazul dialogurilor și al textelor lirice: Cum dorește autorul ca persoanele ce îi citesc textul să răspundă la el?

Urmărește aplicația mea scopul autorului?

Este aplicația mea principala aplicație a textului, sau doar una dintre aplicațiile posibile?

Subminează aplicația mea cu ceva textul biblic? Intră ea în contradicție cu alte pasaje biblice?

Este aplicația pe care doresc să o fac înrădăcinată în Evanghelie, sau mă aflu în pericolul de a inventa porunci noi și de a le impune oamenilor mei?

Mă sprijin eu pe text pentru a spune ceea ce, de fapt, eu vreau să spun? Sau extrag din Scriptură doar ceea ce se găsește acolo?

MULȚUMIRI SPECIALE

Au existat doi păstori care mi-au modelat predicarea expozitivă: Kent Hughes și Dick Lucas. Aceștia nu doar că mi-au oferit modelul lor săptămânal de lucru în explicarea Cuvântului lui Dumnezeu, dar și-au făcut timp să și investească în mine. Și aș vrea să le mulțumesc pentru asta. Mi-au rămas prieteni dragi, și sunt convins că aceste pagini sunt mai bune datorită lor.

În plus, aș vrea să îmi exprim aprecierea față de doi păstori cu care lucrez îndeaproape, Jon Dennis și Arthur Jackson. Anii voștri numeroși de lucrare credincioasă în predicare îmi dau curaj. Sunt îndatorat apoi bisericii Holy Trinity din Hyde Park, Chicago. Ați primit cu bucurie Cuvântul lui Dumnezeu din partea mea vreme de 15 ani. Mai mult decât atât, ne-am dedicat și ne-am unit inimile unul față de altul prin Cuvântul lui Hristos, săptămână de săptămână. Cât de mulțumitor sunt pentru aceasta și pentru cât de fericiți ne-a făcut Dumnezeu sub domnia lui Hristos!

De asemenea, sunt mulțumitor pentru prietenia lui Mark Dever și Jonathan Leeman. Faptul că aceste idei au fost așternute pe hârtie se datorează doar invitației lor calde și insistenței lor față de mine. Domnilor, vă mulțumesc pentru șansa pe care mi-ați dat-o să mă alătur vouă în această lucrare. În plus, munca editorială a lui Tara Davis de la Crossway a făcut ca textul acestei cărți să fie mai puternic. Mulțumesc!

Apropiindu-mă din nou de casă, sunt incredibil de mulțumitor lui Dumnezeu pentru Robert Kinney, prieten în cauza lui Hristos. Mulțumesc, ca întotdeauna, pentru că ai făcut ca manuscrisul să arate mai bine și, mai mult decât atât, pentru că împarți cu mine responsabilitățile conducerii lucrării de la Charles Simeon Trust.

În final, vreau să-ți mulțumesc ție, Lisa, pentru funiile dragostei tale de-o viață, pe care le-ai păstrat cu gingășie doar pentru mine vreme de, iată, trei decenii. Iubesc în mod special locul din ce în ce mai larg pe care îl deschizi în inima ta pentru Cuvântul lui Dumnezeu.

Despre CHARLES SIMEON TRUST

David Helm este președintele Charles Simeon Trust, o organizație care caută să crească abilitatea și încrederea ta în mânuirea Cuvântului lui Dumnezeu. Noi facem acest lucru în două modalități de bază:

SEMINARII DE PREDICARE BIBLICĂ EXPOZITIVĂ

Un seminar constă din trei părți: principii (adică sesiuni simple de instruire cu privire la interpretarea și învățarea sau predicarea din Biblie), predicare (modele de predicare expozitivă) și practică (grupuri mici interactive care lucrează pe texte-temă cu scopul de a-ți îmbunătăți îndemânarea). Aceste seminarii au loc anual în peste 30 de locații din Statele Unite ale Americii și din lume.

CURSUL SIMEON DE PREDICARE BIBLICĂ EXPOZITIVĂ

Acest curs este predat folosind o platformă online de instruire, focalizată în mod particular pe practica predicării și a explicării Cuvântului lui Dumnezeu. Noi îi ajutăm pe participanții la aceste cursuri să își îmbunătățească abilitățile folosind comunicarea prin internet și o bibliotecă de materiale video de înaltă definiție care îi include pe unii dintre cei mai buni predicatori și învățători expozitivi din lume. Oricare dintre cele trei cursuri pe care le predăm poate fi folosit și pentru a acumula credite educaționale: Predicarea și Genul Literar (30 de lecții), Predicarea și Teologia Biblică (15 lecții) și Predicarea și Teologia Sistematică (15 lecții).

Pentru mai multe informații, vizitați-ne la adresa de internet www.simeontrust.org.

9SEMNE SERIA ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

Această serie a 9Marks vă propune câte o carte scurtă, într-un limbaj accesibil, care abordează fiecare din cele nouă semne aduse în discuție de Pastorul Mark Dever, în bine-cunoscuta sa carte Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase (plus o carte suplimentară pe tema doctrinei biblice).

Fiind utile pentru studiul individual sau de grup, aceste cărți concise te vor ajuta să înțelegi ce spune Biblia în legătură cu biserica locală și cum se construiește o congregație sănătoasă.

Pentru mai multe informații, vizitați adresele de internet www.9marks.org

Note bibliografice și explicative

[←1]

Pentru detalii legate de funeraliile și locul de înmormântare a lui Charles Simeon, sunt îndatorat lucrării biografice a lui William Carus. William Carus, Memoirs of the Life of the Rev. Charles Simeon (London: Hatchard and Son, 1847), 582–83.

[←2]

Handley Carr Glyn Moule, Charles Simeon (London: Methuen & Co., 1892), 97.

[←3]

Charles Simeon, Horae Homileticae (Grand Rapids, MI: Zondervan, 1847), xxi.

[←4]

Peter Brown, Through the Eye of a Needle (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2012), 54.

[←5]

Această schiță, care este dezvoltată de-a lungul cărții, este încercarea mea de a pune sub formă grafică, în urmă cu câtva timp, ceea ce Edmund Clowney a schițat în cartea lui, Preaching Christ in All of Scripture (Wheaton, IL: Crossway, 2003), 32. Am lucrat la ea în felul în care muzicienii din biserică ar lua un imn vechi și ar scrie un nou aranjament muzical pentru el.

[←6]

Bernard Denvir, The Thames and Hudson Encyclopaedia of Impressionism (London: Thames and Hudson, 1990).

[←7]

Sursa relatării și a citatului lui Andrew Lang este necunoscută, chiar dacă a fost citată în multe enciclopedii, precum în Elizabeth M. Knowles, The Oxford Dictionary of Quotations, 7th ed. (Oxford: Oxford University Press, 2009), 478:12.

[←8]

Handley Carr Glyn Moule, Charles Simeon (London: Methuen & Co., 1892), 97.

[←9]

Felul în care vei echilibra contextul istoric și contextul literar, ca și întrebările pe care ți le vei pune cu referire la un text anume vor depinde, în parte, de cartea din care predici. De exemplu, într-o epistolă, vei dori să știi lucruri legate de situația istorică a bisericii sau a persoanei către care epistola a fost scrisă. Dar nu va fi necesar să citești o Evanghelie în același fel. Dacă Evangheliile au fost scrise cu scopul de a fi distribuite în întreaga lume, atunci prima audiență istorică către care a scris fiecare dintre evangheliști este mai puțin importantă decât este contextul literar al felului cum evanghelistul structurează textul Evangheliei sale. Pentru mai multe informații legate de audiența Evangheliilor, îți recomand Richard Bauckham, ed., The Gospels for All Christians (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1998).

[←10]

Majoritatea epistolelor includ afirmații legate de scopul lor. Luca 1:1–4 și Ioan 20:30–31 ne slujesc de asemenea drept exemple utile de astfel de declarări ale scopului.

[←11]

Mortimer Adler și Charles Van Doren, How to Read a Book: The Classic Guide to Intelligent Reading (New York: Touchstone, 1940), 75.

[←12]

Charles Haddon Spurgeon, „Christ Precious to Believers” (predică, Music Hall, Royal Surrey Gardens, March 13, 1859), http://www.spurgeon.org/sermons/0242.htm.

[←13]

James Barr, The Concept of Biblical Theology: An Old Testament Perspective (London: SCM Press, 1999), 253–54.

[←14]

Sidney Greidanus, Preaching Christ from the Old Testament: A Contemporary Hermeneutical Method (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1999), 234–40.

[←15]

G. K. Beale, Handbook on the New Testament Use of the Old Testament: Exegesis and Interpretation (Grand Rapids, MI: Baker Academic, 2012), 14.

[←16]

D. A. Carson, „Unity and Diversity in the New Testament: the Possibility of Systematic Theology,” în Scripture and Truth, ed. D. A. Carson și John D. Woodbridge (Grand Rapids, MI: Baker, 1983), 69–70.

[←17]

Aceste două citate provin din notițele lui A. W. Brown cu privire la momentele sale petrecute cu Charles Simeon, fiind parte din „discuțiile lui Simeon cu studenții de la Cambridge”. Abner William Brown, Recollections of the Conversation Parties of the Rev. Charles Simeon, M.A: Senior Fellow of King’s College, and Perpetual Curate of Trinity Church, Cambridge (London: Hamilton, Adams, & Co, 1863), 269.

[←18]

Cornelius Van Til, Paul at Athens (Phillipsburg, NJ: P&R, 1978), 6.

[←19]

Handley Carr Glyn Moule, Charles Simeon (London: Methuen & Co., 1892), 97.

[←20]

Peter Brown, Through the Eye of a Needle (Princeton: Princeton University Press, 2012), 64. 4. Ibid., 96–101.

[←21]

William Carus, Memoirs of the Life of the Rev. Charles Simeon (London: Hatchard and Son, 1847), 24.

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

1. Predicarea expozitivă

2. Teologia biblică

3. Înțelegerea biblică a Evangheliei

4. Înțelegerea biblică a convertirii

5. Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

6. Membralitatea biblică în biserică

7. Disciplina biblică a bisericii

8. Ucenicizarea biblică

9. Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org