Misiunea

„Doresc să îi fiu recunoscător lui Andy pentru gândurile înțelepte, sensibile și practice îndreptate către biserica locală ce este dedicată răspândirii Evangheliei în toată lumea. Chiar dacă este scrisă de un nord-american, această carte nu este nici condiționată cultural și nici centrată orbește în particularități etnice. Chestiunile tratate în ea i se aplică oricărei biserici locale sănătoase din orice loc din lume. Cu alte cuvinte, cartea Misiunea este profund biblică. Din acest motiv, cei ca mine, care slujesc într-o altă cultură, vor descoperi că lecțiile ei sunt practice. O recomand din inimă, rugându-mă ca Dumnezeu să înmulțească cititorii ei, spre slava Lui universală.”

Doug Van Meter, păstor-învățător,

Brackenhurst Baptist Church, Johannesburg, Africa de Sud

„Îmi place această carte. Îmi place felul în care începe și se sfârșește cu gloria lui Dumnezeu manifestată în Evanghelie. Îmi place locul pe care îl acordă bisericii locale, ca punct central în trimiterea misionarilor și în lucrarea de misiune. Îmi place felul în care este ghidată de principii biblice și plină de sfaturi practice. Găsești aici toate ingredientele pentru a schimba importanța acordată misiunii mondiale în congregația ta. Misiunea mondială este responsabilitatea noastră și responsabilitatea ta.”

Tim Chester, păstor,

Grace Church, Boroughbridge, Mare Britanie;

membru al facultății, Crosslands;

autorul cărților Good News și Mission Matters

„Johnson a făcut un dar bisericii prin acest ghid practic pentru începerea și susținerea străduințelor misionare în biserica ta. Orice credincios ar trebui să citească această carte!”

Robby Gallaty, păstor principal,
Long Hollow Baptist Church, Hendersonville, Tennessee

„Într-o societate post-creștină tot mai prevalentă, poți să ai senzația că misiunea nu-și mai are rostul. Cum am putea să ne dedicăm timpul, energia, atenția, finanțele și ființele misiunii globale, când nevoile sunt atât de mari și crescânde aici, acasă? Dacă te simți îngropat în nevoile locale, această carte poate fi tocmai ceea ce ai nevoie pentru a-ți ridica privirea către lucrarea mondială și slava lui Dumnezeu peste întreaga lume, poți să-ți deschizi ochii către cauza globală în care slujim și să-ți lărgești inima pentru mai mult decât nevoile locale. Poate că ceea ce are nevoie biserica ta zdrobită și ocupată este tocmai o viziune și o pasiune pentru ceea ce Dumnezeu dorește să facă în lume, nu doar în colțul tău. Cultivarea unei inimi pentru gloria universală a lui Dumnezeu, pentru trimiterea celor mai buni oameni ca misionari și pentru folosirea resurselor pentru a sluji cauzei Lui nu va afecta și nu te va abate de la lucrarea pe care o ai de făcut acasă. O va face mai puternică și mai reală.”

David Mathis, director executiv,

desiringGod.org; păstor, Cities Church, Minneapolis, Minnesota;

autorul cărții Habits of Grace: Enjoying Jesus

through the Spiritual Disciplines

„Andy Johnson ne-a oferit aici un model sănătos doctrinar și totuși foarte practic pentru ghidarea bisericii locale în călătoria ei globală din secolul XXI. Mă rog ca această carte să fie larg circulată printre păstori și liderii laici.”

Al Jackson, păstor,

Lakeview Baptist Church, Auburn, Alabama

„Ca păstor, n-aș putea fi mai mulțumitor pentru această carte scrisă de Andy Johnson. Chiar dacă azi abundă cărțile pe tema misiunii, aceasta umple un gol ce se simte în orice biserică locală ce încearcă să vadă cum să se implice mai bine în a duce Evanghelia la toate popoarele. Cartea aceasta nu doar că stabilește fundamentul atât de necesar și cadrul pentru lucrarea de misiune, ci și răspunde la întrebări practice care se ridică în mod inevitabil legat de ea. Deopotrivă provocatoare și utilă, mai ales pentru liderii bisericii locale, aceasta este cartea pe care o aștept de când mi-am început lucrarea pastorală. O voi pune la dispoziția fiecărui membru al bisericii și îi voi încuraja pe toți să o citească.”

J. Josh Smith, păstor principal,

MacArthur Blvd. Baptist Church, Irving, Texas

„Fiind un păstor obișnuit cu misiunea, Johnson oferă sfaturi practice profunde pentru a ajuta bisericile să-și regândească strategiile de misiune pentru a le face mai biblice și mai credincioase. Consider deosebit de valoroase gândurile sale cu privire la rolul bisericii locale, adesea ignorat în cercurile misionare de astăzi. Voi recomanda cu plăcere această carte tuturor liderilor și misionarilor din biserica noastră.”

John Folmar, păstor senior,

United Christian Church of Dubai

„Biserica a primit sarcina misiunii de a face ucenici din toate neamurile. Biserica locală își îndreaptă adesea eforturile în multe direcții, fără să aibă o viziune clară care să o călăuzească în eforturile ei misionare. Ca păstor, îi sunt recunoscător lui Andy Johnson pentru cartea lui, întrucât îi ajută pe liderii bisericii să dezvolte un plan pentru lucrarea de misiune, un plan bine intenționat, nu ambiguu; proactiv, nu reactiv. Recomand cu căldură această carte tuturor liderilor de biserică ce doresc să aibă o viziune bine gândită pentru implicarea în propovăduirea Evangheliei înaintea popoarelor.”

Afshin Ziafat, păstor principal,

Providence Church, Frisco, Texas

„În cartea Misiunea, Andy Johnson arată cu argumente că biserica Îl glorifică pe Dumnezeu nu doar prin a se strădui să adune închinătorii adevărați din toate Neamurile, ci și prin a folosi mijloacele pe care El le-a lăsat în Scriptură pentru a împlini acest scop. Întrucât există multe discuții în zilele noastre cu privire la ce anume este misiunea, cum trebuie făcută lucrarea de misiune și cine poate fi misionar, Johnson alocă un spațiu larg din această carte acelor secțiuni în care ne ajută să descoperim răspunsuri înrădăcinate în poruncile Scripturii, în exemplele și principiile ei. Dacă dorești să faci lucrarea de misiune într-o modalitate prin care doar Dumnezeu să primească gloria, vei dori să citești această carte și să o dăruiești și altora care Îl iubesc pe Dumnezeu și care doresc să vadă oamenii necredincioși devenind ucenici ai lui Isus Hristos.”

Joan R. Sanchez, păstor senior,

High Pointe Baptist Church, Austin, Texas

autorul cărții 1 Peter for You

Soției mele, Rebecca, cel mai bun partener pământesc în lucrarea noastră fericită de a duce Evanghelia la toate Neamurile.

MISIUNEA. BISERICA ÎMPÂNZEȘTE LUMEA

Andy Johnson

Copyright © 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Missions. How the Local Church Goes Global

Copyright © 2017 by Andy Johnson

Published by Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune.

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune. Referințele biblice notate cu NTR sunt preluate din Biblia, Noua Traducere Românească (NTR). Copyright 2007, 2010, 2016 de Biblica Inc. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune. Referințele biblice notate cu SBB sunt preluate din Biblia Societății Biblice Britanice, ediția 1921 (domeniul public). Referințele notate cu GBVN sunt preluate din Biblia, traducerea GBV 2001. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune.

Toate sublinierile făcute textului biblic au fost alese de autor.

Ilustrațiile de pe copertă: Wayne Brezinka, pentru brezinkadesign.com      

Răspunsurile pot fi date doar în baza Scripturii, pentru că lucrarea de misiune este lucrarea lui Dumnezeu, și nu este potrivit ca noi să improvizăm atunci când o împlinim.¹

J.H. Bavinck, misionar veteran în Indonezia

Prefața seriei

Crezi că este responsabilitatea ta să ajuți la zidirea unei biserici sănătoase? Dacă ești creștin, credem că da.

Isus îți poruncește să faci ucenici (Matei 28:18-20). Iuda spune să ne zidim unii pe alții în credință (Iuda 20-21). Petru te cheamă să îți folosești darurile, slujindu-i pe alții (1 Petru 4:10). Pavel te îndeamnă să spui adevărul în dragoste, astfel încât biserica ta să se maturizeze (Efeseni 4:13, 15). Poți vedea direcția către care se îndreaptă aceste lucruri?

Indiferent dacă ești un simplu membru în biserică sau un lider al ei, seria de cărți „Zidind Biserici Sănătoase” are ca scop să te ajute să împlinești astfel de porunci biblice și, în felul acesta, să joci rolul pe care-l ai de jucat în zidirea unei biserici sănătoase. Dacă ar fi să exprimăm acest deziderat în alt fel, sperăm că aceste cărți te vor ajuta să crești în dragoste față de biserica ta, iubind-o așa cum Isus o iubește.

9Marks și-a planificat să publice câte o carte scurtă, ușor de citit, pentru fiecare din ceea ce Mark a denumit Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase, plus încă una pe tema doctrinei sănătoase. Citește cărțile pe temele predicării expozitive, a teologiei biblice, a Evangheliei, convertirii, membralității în biserică, disciplinei bisericii, ucenicizării și creșterii spirituale, și conducerii bisericii.

Bisericile locale există pentru a arăta slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Noi facem acest lucru ațintindu-ne ochii asupra Evangheliei lui Isus Hristos, punându-ne credința în El în ce privește mântuirea și apoi iubindu-ne unii pe alții în sfințenia lui Dumnezeu, în unitate și dragoste. Ne rugăm ca această carte să te ajute în acest sens.

Cu speranță,

Mark Dever și Jonathan Leeman

Editorii seriei

Cuvânt înainte

În urmă cu mai bine de 100 de ani, George Pentecost spunea: „Păstorului îi aparține privilegiul și responsabilitatea de a rezolva problema misionarului din străinătate”². Pentecost susținea că organizațiile misionare joacă roluri importante în lucrarea de misiune, creând metode, susținând mișcări și colectând bani, dar că ține de responsabilitatea și privilegiul păstorilor să simtă povara popoarelor și să întețească în orice biserică locală un foc pentru gloria universală a lui Dumnezeu.

Și cred că avea dreptate.

Aș vrea să clarific faptul că eu nu spun că păstorii trebuie să neglijeze slujirea membrilor din bisericile locale unde slujesc. Știu că există oameni din bisericile noastre care sunt răniți, ale căror căsnicii sunt pline de probleme, în care copiii se răzvrătesc și unde sunt oameni care trec prin cancer, tumori și tot felul de alte provocări din această viață. Este evident că n-ar trebui să neglijăm lucrarea locală de slujire a trupului lui Hristos.

Dar nu trebuie să neglijăm nici misiunea locală din comunitățile sau orașele noastre. Noi am primit porunca de a face ucenici, iar acea poruncă se va manifesta în modul cel mai natural și consecvent în felul în care trăim în contextul vecinătăților noastre imediate. Fiecare membru de biserică ar trebui să-și pună întrebarea: „Cu ce daruri unice m-a înzestrat Duhul lui Dumnezeu, care locuiește în mine, așa încât să fac ucenici astăzi, chiar aici, unde trăiesc?” Așadar, trebuie să existe eforturi de a face ucenici și de plantare a bisericilor acolo unde locuim și peste tot, pe continentul nostru. Misiunea locală este cu totul necesară.

În același timp, misiunea globală este, tragic, neglijată.

Eram în urmă cu câtva timp undeva în apropierea Yemenului. Partea de nord a acestei țări are aproximativ 8 milioane de locuitori. Știi câți credincioși se află în Yemenul de Nord? 20 sau 30. Din 8 milioane de oameni – adică populația statelor Alabama și Mississippi luate împreună. Este posibil să găsești mai mulți credincioși în sala ta de școală duminicală sau în anumite grupuri mici de studiu biblic decât în tot Yemenul de Nord. Iată o problemă. Este o problemă, pentru că milioane de oameni din partea de nord a Yemenului n-au niciun fel de acces la Evanghelie. Și ei se alătură milioanelor și milioanelor de alți oameni din întreaga lume la care Evanghelia nu a ajuns, oameni care se nasc, trăiesc și mor fără a auzi Vestea Bună a ceea ce Dumnezeu a făcut în Hristos pentru mântuirea păcătoșilor.

Responsabilitatea primordială de a rezolva această problemă nu aparține organizațiilor misionare. Este în primul rând responsabilitatea oricărei biserici locale. În mod specific, este responsabilitatea fiecărui păstor din fiecare biserică locală să-i iubească pe oamenii din acea biserică, să îi iubească pe oamenii din acea comunitate, și toate acestea având scopul final ca Numele lui Hristos să fie lăudat în orice grup de oameni de pe planetă. Iată ce dorește Duhul lui Hristos și ceea ce ar trebui să își dorească orice creștin, orice păstor și orice biserică locală.

Atunci când citim cartea Faptelor Apostolilor, observăm o prioritate clară în rolurile bisericii locale: prioritatea răspândirii Evangheliei pe tot pământul. În Faptele Apostolilor 13, vedem biserica din Antiohia închinându-se, postind și rugându-se și, în contextul acelei biserici locale și al liderilor ei, Duhul Sfânt îi pune deoparte pe Pavel și pe Barnaba ca misionari. Biserica se roagă pentru ei și îi trimite, susținându-i oriunde s-au dus. Pavel se întoarce de două ori în Antiohia pentru a încuraja acea biserică locală, apoi, în cea de-a treia călătorie misionară, el trimite o scrisoare unei alte biserici locale, cea din Roma, cerându-i sprijinul pentru a-l ajuta să ajungă în Spania, unde Hristos nu fusese încă vestit. În felul acesta, vedem bisericile locale trimițând, păstorind și susținând bărbați și femei implicați în misiunea mondială.

Din acest motiv, doresc să-l încurajez pe fiecare păstor și pe fiecare lider din orice biserică locală să ia asupra lui această responsabilitate a misiunii globale, pentru a vedea rolul unic, de tip Antiohia, pe care Dumnezeu l-a dat liderilor și bisericilor locale în răspândirea Evangheliei până la capătul pământului. Dar ai putea să te întrebi: „Bine, dar de unde să începem?”

Iată de ce sunt atât de bucuros pentru această carte simplă dar profundă, pe care o ai acum înaintea ta. Prin paginile care îți stau în față, Andy Johnson a făcut o slujire deosebită în favoarea bisericilor locale și a lucrării de misiune globală. Înrădăcinată de la început până la sfârșit în Cuvântul lui Dumnezeu, această carte reflectă deopotrivă experiența lui Andy în biserica unde slujește și în biserici din întreaga lume, cu care a lucrat. Drept rezultat, el oferă un tezaur de comori de înțelepciune, pe care îl pune la dispoziția liderilor și membrilor din bisericile de orice mărime. Când am încheiat de citit această carte, mă gândeam că mi-aș dori ca orice păstor și lider de biserică locală să o poată citi! Dacă ar face asta, sunt convins că s-ar schimba radical nu doar bisericile locale înaintea comunităților unde locuim, ci și cauza misiunii globale în lume.

Din acest motiv, îți recomand această carte din toată inima, rugându-mă ca Dumnezeu să o folosească pentru a aprinde o flacără spre gloria Lui universală în viața ta și în viața bisericii locale.

David Platt

Introducere

MISIUNEA LA RĂSCRUCE DE DRUMURI

În drumul spre casă de la întâlnirea comitetului de misiune al bisericii, Beth s-a oprit pentru a cumpăra o cafea espresso. Ea spera că o doză de cofeină cu putere industrială ar putea să îi calmeze durerile teribile de cap. În timp ce își aștepta comanda, a continuat să deruleze acea întâlnire în mintea ei. Toți cei ce făceau parte din comitet păreau să-L iubească pe Isus și să fie interesați de lucrarea de misiune. Dar de ce erau întâlnirile lor atât de frustrante? O altă seară fusese petrecută în lucruri de neînțeles și în scopuri contradictorii, și nimic nu fusese rezolvat în final. În ciuda preocupării lor evidente pentru „misiune”, Beth începuse să se întrebe dacă nu cumva membrii comitetului înțelegeau altceva prin acel cuvânt. Dave a început întâlnirea mustrând comitetul pentru focalizarea lui mioapă pe evanghelizare. „Cum rămâne cu sărmanii, cu cei flămânzi și cu cei oprimați?”, a întrebat el. „Nu este misiunea bisericii să se îngrijească de toate aceste nevoi concrete?”

Apoi Olivia a sugerat din nou că ar fi mult mai bine (și mai ieftin) să plătim păstori locali decât să trimitem misionari în țări străine.

A venit imediat comentariul lui Harold. El tocmai ce citise un studiu care descria o metodă nouă pe care o organizație misionară o folosise pentru a produce cu „87% mai multe decizii pentru Hristos printre musulmani”, decât să predice pur și simplu Evanghelia din Biblie. Era oare un studiu statistic cea mai bună cale de a hotărî ce metodă să folosim? Și ce anume decideau acei musulmani?

Patricia a făcut presiuni față de comitet să înceteze să mai susțină misionari și să se focalizeze pe trimiterea de oameni în țări străine prin slujbele lor. „Modelul vechi al bisericilor care trimiteau lucrători susținuți pe termen lung este demodat în economia noastră modernă și globală”, a subliniat ea. „Singura modalitate de a merge înainte este să folosim afacerile ca pe o platformă pentru misiune”. Beth credea că acest lucru poate fi ceva de încurajat, dar era destul de sigură de faptul că porunca apostolului Ioan ca noi să căutăm să susținem misionari trimiși de biserici era încă în vigoare, ca „să lucrăm împreună cu adevărul” (3 Ioan 8). Dar când Beth a citit acel pasaj cu voce tare, Patricia și-a dat ochii peste cap și a încurajat-o să înceteze să mai privească în trecut și să accepte noul val al lucrării de misiune. Evident, Clarence a încheiat întâlnirea prin a-i încuraja pe toți (din nou) să se concentreze mai mult pe călătoriile misionare de scurtă durată în loc să plătească mai mulți misionari de carieră. „Călătoriile misionare scurte pot fi o experiență deosebită pentru cei din biserica noastră”, le-a reamintit el, înainte de a se lansa a nu știu câta oară într-o povestioară despre călătoria lui făcută pentru a ajuta la vopsirea unui centru comunitar din Guatemala și despre cum acea experiență i-a transformat credința. Dar Beth se întreba dacă aceste călătorii erau cu adevărat cea mai bună modalitate de a folosi fondurile pentru misiune și timpul unui misionar.

Gândurile lui Beth au fost întrerupte de zgomotul ferestrei de unde și-a primit cafeaua. Pe măsură ce își conducea mașina mai departe savurând din cafea, Beth a început să se gândească tot mai mult că trebuie să existe o cale mai bună. Cu siguranță că Dumnezeu trebuie să ne fi oferit o direcție mai clară cu privire la ce anume este misiunea și cum trebuie făcută. Dar nu își putea imagina unde să găsească acea direcție sau de unde să înceapă. Trist este că eu cred că Beth nu este singura persoană într-o astfel de situație.

În multe dintre bisericile noastre de astăzi, oameni bine intenționați par să rătăcească în căutarea unui concept clar privitor la misiune. Ei vor să-L vadă pe Hristos glorificat și onorat. Sunt oameni cărora le pasă de nevoile celorlalți. Totuși, în practică, căutarea lor după lucrarea de misiune se transformă deseori într-o vânătoare nebună de idei noi, într-o competiție pentru resursele bisericii și în dezacorduri cu privire la metode.

Vestea bună din această carte este că nu e nevoie ca lucrurile să se petreacă așa.

Imaginează-ți o biserică locală unde misiunea congregației față de Neamuri este clară și unde toate lucrurile sunt agreate. Prezbiterii își călăuzesc congregația către misiunea făcută strategic. Lucrarea de misiune este considerată o preocupare a tuturor creștinilor, nu doar a nișei „clubului de misiune”. Tirania noilor tendințe și așteptarea rezultatelor imediate și vizibile nu își fac simțită prezența. Membrii văd misiunea ca fiind lucrarea bisericii în întregul ei, nu activitatea personală, privată, a vreunuia dintre ei. În această biserică, membrii consideră misiunea drept lucrarea esențială a bisericii, nu un proiect ocazional pe termen scurt. Relațiile cu misionarii sunt profunde, serioase și de durată. Dărnicia bucuroasă pentru misiune constituie o parte de bază a bugetului bisericii, nu simplul rezultat al unor colecte ocazionale sau apeluri disperate. Iar membrii, în fapt, prețuiesc misiunea suficient de mult pentru ca unii să dorească să își dezrădăcineze viețile și să fie trimiși de biserică în misiune pe termen lung.

Aceasta nu este o idee impracticabilă și nici un proiect foarte complicat. Am văzut această viziune devenind realitate în numeroase biserici, mari și mici. Nu este atât de greu pe cât îți imaginezi. Totul decurge în primul rând din redescoperirea agendei de misiune și a metodelor care sunt prezentate în Biblie.

Aceasta este principala premisă a acestei cărți: Cuvântul lui Dumnezeu ne dă tot ceea ce avem nevoie să cunoaștem pentru a-L asculta și pentru a-I aduce glorie. Aceasta include tot ce trebuie să știm pentru a asculta de Marea Sa Trimitere de a face ucenici din toate Neamurile (Matei 28:18-20). Dar asta nu înseamnă că sunt tratate în Cuvântul Său în mod explicit toate întrebările pe care le-am putea inventa și nici că orice sugestie din această carte ar surveni direct din vreo poruncă sau dintr-un exemplu biblic. Nu, dar înseamnă că Biblia este pe deplin suficientă pentru a ne oferi agenda și principiile care să definească apoi metodele și deciziile noastre practice. În ea descoperim o bogăție de principii și imperative care vor conferi ordine și vor modela străduințele noastre și, pe parcurs, ne vor elibera de tirania opresivă care survine din a ne baza doar pe resursele noastre pragmatice și pe idei pur omenești.

Unul dintre lucrurile pe care le vedem clar în Scriptură este că toți creștinii au o anume preocupare pentru misiune, întrucât ea este preocuparea oricărei biserici locale, în întregimea ei. Astfel, indiferent dacă ești un membru al bisericii interesat de misiune, un lider în lucrarea aceasta sau un păstor de biserica locală, această carte are ceva util pentru tine.

Dar, înainte de a discuta despre lucrarea de misiune, trebuie să fixăm câteva principii biblice de bază. După aceea vom putem vedea cum să le aplicăm cu înțelepciune în activitățile noastre misionare. Așadar, haideți să începem din acel loc de unde ar trebui să izvorască toate străduințele înțelepte ale creștinului – Biblia.

Capitolul 1

O BAZĂ BIBLICĂ A MISIUNII

Cândva am închiriat un apartament de vacanță situat la etajul 6 al unei clădiri fără lift. Proprietarul spusese foarte clar în fiecare e-mail că „acest apartament se găsește la etajul al șaselea, iar clădirea nu are lift”. Totuși, pentru mine, importanța acestei note nu s-a văzut cu adevărat cât de mare era decât pe când mă scurgeam pe la etajul al cincilea, trăgând după mine cel de-al doilea geamantan pe acele scări spiralate. Cu toate acestea, pe când stăteam acolo încercând să-mi amintesc care ar fi simptomele unui atac de cord, nu puteam să simt antipatie sau mânie față de proprietarul clădirii. El fusese transparent cu mine de la bun început. Eu eram cel care ar fi trebuit să acorde mai mare atenție detaliilor.

Transparența deplină este o modalitate bună și onestă de a începe orice relație, inclusiv relația dintre un scriitor (eu) și un cititor (tu). Iată de ce vreau să încep această carte prin a statua câteva convingeri biblice fundamentale privitoare la lucrarea de misiune. Ai putea să nu fii de acord cu toate, dar sper că nu vei renunța să citești această carte din acest motiv. Ar putea exista unele lucruri utile în ea, chiar dacă n-ai agrea cu absolut totul. Apoi tu, cititor conștiincios, poți fi asemenea bereenilor din Faptele Apostolilor 17 și să testezi tot ceea ce citești pentru a vedea dacă se potrivește Bibliei.

Trebuie să începem prin a defini scopul misiunii bisericii.

OBIECTIVUL MISIUNII ESTE ÎN PRIMUL RÂND SPIRITUAL

Având în vedere că aceasta nu este o carte foarte voluminoasă, nu trebuie să intrăm atât de profund în discuția legată de responsabilitatea bisericilor de a împlini atât nevoile spirituale, prin propovăduirea Evangheliei, cât și nevoile temporare, prin grija materială față de cei năpăstuiți. Este clar că, la nivel individual, creștinii ar trebui să se îngrijească de toate felurile de suferințe omenești. Totuși, ei ar trebui să manifeste o grijă specială față de suferința aceea înfricoșătoare și veșnică de care au parte toți cei care rămân sub mânia lui Dumnezeu. Nu trebuie să punem cele două preocupări în competiție în viețile noastre. John Piper a creionat bine echilibrul dintre acestea, când a spus: „Creștinii au o preocupare legată de orice fel de suferință, dar în special față de suferința veșnică. Dacă n-ar fi așa, ei ar avea o inimă stricată sau ar crede într-un Iad fără flăcări.”³ Îndreptându-ne acum către subiectul misiunii mondiale a Bisericii, sper că putem agrea asupra faptului că Biserica ar trebui să se preocupe în mod special de suferința veșnică. Biserica este acea comunitate unică a Evangheliei înființată de Isus Hristos. Prin urmare, ea ar trebui să se străduiască în mod cu totul special să împlinească misiunea ei unică de a păzi Evanghelia, de a propovădui Evanghelia și de a-i uceniciza pe cei care răspund Evangheliei cu credință și pocăință. Dacă bisericile noastre ratează această misiune, indiferent ce alte lucruri bune am face, vom fi eșuat în mandatul unic pe care Hristos ni l-a dat, ca biserici. Este bine să facem tot felul de alte lucruri bune, iar bisericile noastre trebuie să ia diferite hotărâri cu privire la implicarea în facerea de bine și în acțiunile sociale. Dar lucrarea Evangheliei este ceea ce rămâne cu totul unic bisericii creștine. Ea trebuie să rămână prima pe lista priorităților. Aceasta este prioritatea ce trebuie acordată misiunii creștine.

Este important să subliniez acest lucru de la bun început, pentru că, în zilele noastre, unii creștini au sugerat că încurajarea bisericilor să facă prioritară misiunea spirituală ar însemna ca membrilor și misionarilor ei să nu le pese deloc de suferința omenească pământească. Totuși, istoric vorbind, am constatat adesea că generațiile ale căror biserici s-au concentrat cel mai mult pe mântuire și pe cer, tot ele au făcut și cel mai mult bine social. Chiar și cercetătorii de astăzi, precum Robert Putnam, rămân uluiți când constată nivelul neobișnuit de ridicat al dărniciei altruiste în rândul credincioșilor din bisericile concentrate pe misiunea spirituală, cerească⁴. Sau am putea citi din lucrarea aclamată a sociologului Robert Woodberry, care a demonstrat că „protestanții misionari concentrați pe convertire” (adică misionarii care au pus lucrarea de mântuire a sufletelor deasupra oricărei alte preocupări) au produs mai mult bine social de durată la nivel global decât cei care s-au concentrat în special sau doar pe a face bine social.⁵

Evident, noi nu considerăm chestiunile eterne ca fiind prioritare în bisericile noastre datorită în principal istoriei sau a științelor sociale. Noi facem acest lucru din dragoste pentru aproapele nostru. Dacă suntem convinși de faptul că suferința veșnică din Iad este cea mai groaznică dintre toate formele de suferință omenească, cum altfel ar trebui să ne stabilim prioritățile? Ba mai mult, noi acordăm prioritate chestiunilor veșnice din dragoste pentru Dumnezeu. Noi dorim ca bisericile noastre să împlinească scopul glorificării lui Dumnezeu pentru care El ne-a încredințat în mod special Evanghelia, încă de la bun început.

Noi suntem mânați cu bucurie de porunca Domnului nostru de a „face ucenici din toate neamurile, botezându-i în Numele Tatălui și al Fiului și al Sfântului Duh. Și învățându-i să păzească tot ce v-am poruncit” (Matei 28:19-20). Și suntem mânați de viziunea cerească a apostolului Ioan:

„După aceea m-am uitat, și iată că era o mare gloată, pe care nu putea s-o numere nimeni, din orice neam, din orice seminție, din orice norod și de orice limbă, care stătea în picioare înaintea scaunului de domnie și înaintea Mielului, îmbrăcați în haine albe, cu ramuri de finic în mâini; și strigau cu glas tare, și ziceau: ‚Mântuirea este a Dumnezeului nostru, care șade pe scaunul de domnie, și a Mielului!’” (Apocalipsa 7:9-10).

Chemarea și ucenicizarea tuturor oamenilor mântuiți de acest Miel constituie principalul obiectiv al misiunii. Indiferent ce alte lucruri bune poate alege o biserică să facă, acea măreață viziune ar trebui să fie obiectivul nostru fundamental și bucuria pentru care trudim.

Ar putea fi oare altceva mai vrednic de Acela care „a venit în lume ca să-i mântuiască pe cei păcătoși” (1 Timotei 1:15)? Evanghelizarea și zidirea bisericii lui Hristos constituie prioritatea numărul unu în misiune.

MISIUNEA ÎI APARȚINE LUI DUMNEZEU, ESTE SPRE GLORIA LUI, ȘI TREBUIE FĂCUTĂ ÎN TERMENII LUI

Dumnezeu dorește nu doar ca misiunea Lui să meargă înainte, ci ca ea să meargă înainte în condițiile Lui. El dorește să primească slavă prin a arăta că misiunea este a Lui și că ceea ce o susține este puterea Sa. Orice efort din partea noastră de a schimba sau de a lărgi sfera misiunii, ori de a înlocui planul lui Dumnezeu cu ideile noastre, riscă să fure din gloria care aparține de drept doar Lui. Iar încercarea de a fura un Dumnezeu atotputernic și atotștiutor în lucrul de care este cel mai pasionat este o chestiune inegalabil de ilogică și, în esență, fără sens. Dumnezeu spune:

„Din pricina Numelui Meu, sunt îndelung răbdător, pentru slava Mea Mă opresc față de tine, ca să nu te nimicesc. Iată, te-am pus în cuptor, dar nu te-am găsit argint; te-am lămurit în cuptorul urgiei. Din dragoste pentru Mine, din dragoste pentru Mine vreau să lucrez! Căci cum ar putea fi hulit Numele Meu? Nu voi da altuia slava Mea” (Isaia 48:9-11).

Lui Dumnezeu Îi pasă de felul în care este făcută misiunea, pentru că El nu va împărți cu nimeni gloria Sa.

Acest lucru ar trebui să rămână alipit de gândurile noastre pe măsură ce ne vom îndrepta privirile către paginile Scripturii, pentru a învăța despre lucrarea de misiune.

Misiunea răscumpărării globale este făcută, în ultimă instanță, spre slava lui Dumnezeu: „Din dragoste pentru Mine, din dragoste pentru Mine vreau să lucrez!” Iar acesta este un lucru minunat.

Încrederea pe care o avem în lucrarea de misiune și bucuria noastră în mântuire decurg dintr-o cunoaștere a faptului că lucrarea de îndurare a lui Dumnezeu își găsește originea în dorința Lui după gloria Sa, nu în abilitățile noastre sau în dorința noastră de slujire. Slavă Domnului! Dumnezeu afirmă:

„Din pricina Numelui Meu, sunt îndelung răbdător, pentru slava Mea Mă opresc față de tine, ca să nu te nimicesc”.

Acesta poate fi unul dintre cele mai încurajatoare versete din întreaga Scriptură. Atâta vreme cât lui Dumnezeu Îi pasă de gloria Sa și câtă vreme rămâne dedicat manifestării îndurării Sale față de păcătoși, întrucât primește glorie prin asta, toți cei care își pun nădejdea în El sunt în siguranță, iar misiunea nu va eșua vreodată.

Dumnezeu a hotărât felul în care misiunea să înainteze.

El intenționează ca ea să continue prin simpla propovăduire a Evangheliei și prin adunarea copiilor Săi în biserici, așa încât toți să vadă că mântuirea este lucrarea lui Dumnezeu, și că El va primi toată slava.

MISIUNEA MONDIALĂ ESTE FĂCUTĂ ÎN PRIMUL RÂND PRIN BISERICA LOCALĂ

Cine este responsabil să împlinească această misiune globală a mântuirii? Cui i-a dat Hristos Marea Trimitere din Matei 28? Aceasta este o chestiune ceva mai complicată decât pur și simplu a ne întreba cine se afla acolo când Isus a rostit cuvintele din Matei 28:18-20. Într-un sens, trimiterea în misiune i-a fost dată fiecărui creștin, la nivel individual. Pe de altă parte, ea le-a fost dată primordial bisericilor locale. De ce aș spune asta?

Fiecare dintre noi, la nivel individual, este chemat să asculte de porunca lui Hristos de a face ucenici care cunosc și ascultă Cuvântul Lui. Dar în ce fel vrea El ca noi să facem acest lucru? Cuvântul Lui este clar – în mod normal, noi trebuie să căutăm să ascultăm, să-i zidim pe ucenici și să plantăm alte biserici prin intermediul bisericii locale. Biserica locală arată clar cine este și cine nu este un ucenic, și asta prin botez și prin admiterea ca membru în trup (Faptele Apostolilor 2:41). Biserica locală este locul unde are loc, în mod natural, cea mai mare parte a procesului de ucenicizare (Evrei 10:24-25). Biserica locală trimite misionari (Faptele Apostolilor 13:3) și se îngrijește de ei după ce sunt trimiși (Filipeni 4:15-16; 3 Ioan 1-8). Apoi bisericile locale sănătoase, care se multiplică, sunt în mod normal scopul și obiectivul eforturilor noastre misionare (Faptele Apostolilor 15:41; Tit 1:5).

Dar de ce este Dumnezeu atât de dedicat realizării acestei mărețe lucrări de răscumpărare prin Biserica Lui? Pentru că El este pasionat de gloria Sa. El a hotărât să acționeze prin istorie, „pentru ca domniile și stăpânirile din locurile cerești să cunoască azi, prin Biserică, înțelepciunea nespus de felurită a lui Dumnezeu” (Efeseni 3:10). Dumnezeu este dedicat folosirii Bisericii pentru a împlini lucrarea Sa de răscumpărare, arătând slava înțelepciunii Lui înaintea întregului univers. Biserica a fost ideea lui Dumnezeu. Ea constituie singurul, unicul Său plan organizațional pentru lucrarea de misiune mondială. Mai presus de orice, ea este mireasa Fiului Său preaiubit, mireasa răscumpărată cu preț de sânge.

De aceea, toate organizațiile inventate de oameni, care ajută în lucrarea de misiune, trebuie să țină minte că ele nu sunt decât niște domnișoare de onoare, nu mireasa. Ele sunt decorul, nu steaua. Acea poziție, onoare și responsabilitate a fost dată de Hristos Bisericii Lui și doar Bisericii Lui. Cooperarea organizată între biserici în cauza misiunii este un lucru minunat (și vom vorbi despre asta ceva mai târziu), dar cei care organizează acea cooperare trebuie să țină minte că ei doar ajută, nu înlocuiesc biserica locală.

Datorită faptului că Biblia este atât de clară în acest aspect, cartea mea este concentrată fără ascunzișuri pe biserica locală ca fiind motorul lucrării de misiune mondială. Chiar și atunci când ne gândim la dedicarea noastră la nivel individual față de misiunea mondială, ar trebui să facem acest lucru în contextul rolurilor noastre individuale, ca membri de biserică. Dacă vrem să înțelegem cum să slujim cu credincioșie în misiune, atunci biserica locală trebuie să fie centrală în identificarea, instruirea, trimiterea și susținerea noastră. Misiunea i-a fost dată Bisericii lui Hristos, spre slava lui Hristos.

BIBLIA ARE O MULȚIME DE LUCRURI DE SPUS DESPRE CUM SĂ ABORDĂM LUCRAREA DE MISIUNE

Dar cum dorește Dumnezeu să se facă misiunea Lui? Ar fi un lucru crud din partea lui Dumnezeu să știe ce dorește, dar să ne lase pe noi să ne închipuim care ar fi voia Lui. Dumnezeu nu Și-ar trata niciodată copiii în felul acesta. De-a lungul Cuvântului Său, Dumnezeu ne-a dat o comoară de învățături pe tema misiunii mondiale a Bisericii – ce este ea, și cum să abordăm misiunea cu credință, bucurie și încredere.

Noi Îl iubim și Îl cinstim nu doar prin a lucra spre atingerea țelului final pe care ni l-a dat – închinători din orice limbă, orice seminție, orice popor și orice națiune – dar și prin a folosi mijloacele pe care El le-a stabilit. Iar El ne-a spus că lucrarea misiunii Sale mondiale va avansa prin vieți sfinte, prin rugăciune credincioasă, prin propovăduirea Evangheliei și prin biserici sănătoase care se multiplică.

Și cu aceasta se ocupă restul acestei cărți: să extragă și să dezvolte aceste principii din Biblie, apoi să încerce să le aplice cu înțelepciune la practica misionară din bisericile noastre locale. Vestea bună este că, deși lucrarea de evanghelizare mondială este dificilă, ea nu este complicată. Dumnezeu ne-a spus tot ce trebuie să știm chiar acolo, în Biblie.

Biblia ne spune ce este misiunea: misiunea bisericii este să arate gloria lui Dumnezeu prin propovăduirea Evangheliei către toate Neamurile, prin a planta biserici în orice loc și prin a le umple cu ucenici care ascultă de Dumnezeu și care Îl vor lăuda veșnic pentru harul Lui (Isaia 56; Matei 28:18-20; Romani 15:7-13; Efeseni 3:8-11; Apocalipsa 7:9-10).

Biblia ne spune cum trebuie să meargă înainte misiunea: prin dependența în rugăciune de Dumnezeu, prin propovăduirea Evangheliei, prin ucenicizarea biblică și prin plantarea de biserici (Exod 6:5-8; Romani 10:17; Coloseni 4:2-4; 1 Tesaloniceni 5:11).

Biblia ne spune ce fel de misionari ar trebui să susținem: misionari credincioși biblic, răbdători metodologic, care propovăduiesc Evanghelia și iubesc biserica (Faptele Apostolilor 16:1-3; Romani 10:14-15; 2 Corinteni 8:23; 2 Timotei 4:1-5; 3 Ioan 1-8).

Biblia ne spune care ar trebui să fie țelul final al misiunii: oameni transformați, adunați în biserici biblice, care, în ultimă instanță, se vor alătura mulțimii cerești care Îl va lăuda pe Mielul lui Dumnezeu pentru toată veșnicia (Romani 8:1-11; Evrei 10:19-25; Apocalipsa 7:9-10).

Iată un mic eșantion din ceea ce Scriptura are să ne spună despre misiune. Noi nu suntem lăsați de capul nostru ca să ne bizuim pe resursele noastre firave pentru a ne imagina cum ar trebui să fie misiunea bisericii față de această lume. Dumnezeu este mult prea bun și serios pentru a ne lăsa în felul acesta. Așa că, haideți să mergem mai departe cu aceste patru principii biblice înrădăcinate ferm în mințile noastre:

Obiectivul misiunii este în primul rând spiritual.

Misiunea aparține lui Dumnezeu, este spre gloria Lui și se face în condițiile stabilite de El.

Dumnezeu a încredințat bisericii locale lucrarea de misiune.

Biblia ne spune tot ce trebuie să știm pentru a împlini cu credincioșie misiunea lui Dumnezeu.

Haideți să începem să dezvoltăm fiecare dintre aceste idei și să le aplicăm odată ce le-am definit clar.

Capitolul 2

LUCRURILE PRIORITARE

Îmi amintesc de prima dată când am închiriat o mașină, în timp ce locuiam pentru scurtă vreme în Turcia. Veniseră socrii în vizită, iar eu și soția doream să îi ducem să vadă ruinele cetății Efes. Compania de închiriere auto ne-a oferit o mașină sedan europeană, nouă și foarte scumpă. Excelent! Totul mergea minunat, până am ajuns la benzinărie. Mașina mergea clar pe benzină. Totuși, cel care servea la pompă m-a întrebat dacă voiam „benzin” sau „motorin”. Cumva, vocabularul combustibililor nu intrase în rândul lecțiilor mele de limbă până atunci. De fapt, pentru o clipă, m-am gândit să aleg la întâmplare orice variantă, și să sper că lucrurile vor fi bine. Trebuia să mergem la Efes, nu? Dar apoi am contemplat pentru scurt timp la ce anume ar putea să funcționeze anormal dacă am fi alimentat cu un combustibil greșit și ce efect ar fi produs acest lucru asupra unei mașini care valora mai mult decât salariul meu pe un an. Așa a început o rundă de cinci minute de gesticulări, oftat și în final consultarea dicționarului turc. Mi-am dat seama apoi că turcii denumesc benzina „benzin” și combustibilul diesel „motorin”. Vânzătorul s-a amuzat copios pe seama mea. Dar trebuia să mă asigur, pentru că indiferent cât de bună ar fi fost mașina sau cât de bune ar fi fost intențiile mele, încercarea de a o conduce folosind combustibil nepotrivit n-ar fi fost o experiență foarte plăcută.

Mă întreb dacă nu cumva multe biserici au nevoie de o lecție asemănătoare când vine vorba de hrănirea pasiunii lor pentru misiune. Combustibilul corect este primul pas și este critic. Trist e că uneori suntem într-o grabă atât de mare, încât ajungem să folosim combustibil greșit. Ne dedicăm timpul studierii hărților lumii, demografiei și poveștilor despre sacrificiul misionar. Sau contemplăm la nevoia celor pierduți, lucru care este util, dar nu la punctul inițial, punctul de plecare.

Esența misiunii care Îl glorifică pe Dumnezeu începe cu bucuria în Evanghelie. Bisericile noastre trebuie mai întâi să se bucure în Dumnezeul care Și-a trimis singurul Său Fiu pentru a mântui păcătoși ca noi. Adevăratul combustibil contează.

Ceea ce acest lucru poate însemna este că cea mai bună cale de a încuraja biserica ta în lucrarea de misiune este să te oprești din a vorbi despre misiune pentru o vreme și să vorbești mai mult despre Evanghelie.

Rezultatul era vrednic de toată mila. Misiunea devenise doar o arie de lucrare care intra în competiție pentru atenția și interesul tuturor. Sentimentele de vinovăție, poveștile triste și cele încântătoare – nimic nu ajunsese să-i motiveze în cel mai bun mod.

Cum ai putea să fii cu adevărat convingător folosindu-te de argumentul sacrificiului (ceea ce implică misiunea) dacă oamenii nu prețuiesc într-un mod suprem acel lucru pentru care este făcut sacrificiul? Nu încerca să stimulezi entuziasmul cu privire la misiune în biserica ta până când ea nu iubește și nu prețuiește (adică profund) ceea ce Hristos a făcut pentru ei în Evanghelie. Bisericile nu pot să privească în exteriorul lor pentru a propovădui Evanghelia atâta timp cât nu se vor bucura profund de Evanghelie.

CE ESTE EVANGHELIA?

Ce vreau să spun prin termenul „Evanghelia”? Mă refer la mesajul creștin istoric, la Vestea Bună despre ceea ce Dumnezeu a făcut prin Hristos pentru păcătoși. Nu mă refer la multele implicații ale acelui mesaj, inclusiv la felul în care creștinii ar trebui să trăiască și ce ar trebui să facă ei. Vă refer la mesajul în sine a ceea ce Isus a făcut pentru păcătoși, singurul mesaj care poate mântui păcătoși ca noi de la Iad și care ne poate duce la Dumnezeu.

Evanghelia biblică începe cu Dumnezeu, Cel care a creat toate lucrurile, prin Cuvântul Său. Prin Cuvântul Lui, Dumnezeu a creat toate galaxiile și nebuloasele, toate stelele și fiecare planetă. Pe planeta noastră, El a creat viață, inclusiv pe primul bărbat și prima femeie. Dumnezeu i-a pus într-o grădină și le-a dat totul pentru a se bucura, supunându-le toată creația, în libertate perfectă. Singura restricție era ca ei să nu mănânce dintr-un singur pom. Dar vrăjmașul lui Dumnezeu a intrat în grădină și a ispitit-o pe femeie. Bărbatul, Adam, stătea acolo lângă femeie, dar n-a spus nimic. Ei au ales să nu asculte de învățătura lui Dumnezeu și s-au supus în schimb promisiunilor false ale Satanei. Și, de atunci încoace, oamenii au tot făcut același lucru. Întrucât Dumnezeu este bun și drept, El va pedepsi păcatul. El nu este acel fel de judecător care bagă gunoaiele sub preș, pervertind dreptatea. El este un judecător drept. Aceasta este o veste tristă pentru oameni ca noi, care suntem vinovați de încălcarea Legii Lui.

Răzvrătirea față de stăpânirea plină de dragoste a unui Dumnezeu perfect este un lucru inimaginabil de rău și merită o pedeapsă de o severitate și durată neînchipuite. Noi merităm pedeapsa veșnică și conștientă în Iad, sub mânia lui Dumnezeu.

Dar, în dragostea și înțelepciunea Lui incalculabile, Dumnezeu a avut un plan de a pedepsi păcatul (și astfel să rămână un Judecător drept) și totuși să ierte păcătoși ca noi, manifestându-Și îndurarea în felul acesta. El a făcut acest lucru prin a-L trimite pe Isus, Fiul lui Dumnezeu, co-egal și co-etern cu Tatăl, care a luat trup omenesc asupra Lui. Domnul Isus a trăit o viață perfectă, fără cel mai mic strop de răzvrătire împotriva lui Dumnezeu. Isus n-a avut niciun fel de păcat personal, ci a stat voluntar în locul păcătoșilor. Fiind țintuit pe lemnul crucii, El a purtat forța deplină a mâniei unui Dumnezeu atotputernic, mânie care s-a revărsat într-un mod justificat împotriva păcatului. Ceea ce noi meritam să primim pentru întreaga veșnicie, Hristos a luat asupra Lui în agonia Sa, din dragoste pentru noi. Jertfa de sine a Lui a absorbit pedeapsa pentru orice păcătos care se va pocăi și va crede în El. Dumnezeu a arătat apoi că a primit ca satisfăcătoare jertfa lui Hristos, demonstrând aceasta prin învierea lui Isus din morți, la trei zile de la înmormântarea Lui.

Acum, acest Isus înviat le poruncește tuturor oamenilor de pretutindeni să se întoarcă de la păcat și să-și pună credința în El. Și, lucru uimitor, Hristos ne aduce nu doar promisiunea iertării, ci și înfierea ca fii și fiice iubiți de Însăși Dumnezeul pe care L-am jignit. Pocăința ne desparte de păcatul nostru și punându-ne credința în Hristos, putem cunoaște acum pacea cu Dumnezeu și nădejdea certă a bucuriei veșnice petrecută cu El. Aceasta este Evanghelia biblică. Ea este adevărată pentru fiecare persoană de orice limbă, din orice loc, din orice cultură și din toate timpurile.

Indiferent care ar fi rolul nostru într-o biserică, cel mai bun lucru pe care îl putem face este să credem această Evanghelie. Ar trebui să reflectăm asupra ei și să cântărim toate lucrurile din viețile noastre în lumina adevărului și a valorii acestei Evanghelii. Făcând acest lucru, ar trebui să ne rugăm totodată pentru liderii bisericilor noastre și să-i încurajăm cu blândețe să ne păstorească înainte în răspândirea Evangheliei. Mulțumiți pentru ei de fiecare dată când propovăduiesc clar Evanghelia în predicarea lor, și încurajați-i să manifeste o pasiune pentru misiunea mondială ca o aplicație biblică naturală a Evangheliei.

Dacă ești păstor sau lider de biserică, asta înseamnă că trebuie să înalți această Evanghelie nu doar în apelurile evanghelistice, ci întotdeauna. Oamenii mântuiți din biserica ta au nevoie să le fie amintit în mod regulat și să fie ajutați să se minuneze de ideea că, „pe când eram noi încă păcătoși, Hristos a murit pentru noi” (Romani 5:8). Acolo unde oamenii văd lucrarea lui Hristos ca supremă și prețioasă, misiunea devine un sacrificiu glorios și sensibil. Gloria Evangheliei – nu nevoia omenirii – este combustibilul care alimentează misiunea mondială.

CE SENS AU TERMENII „MISIUNE” ȘI „MISIONAR”?

Totuși, ce trebuie să înțelegem noi prin „misiune”, și cine trebuie denumit „misionar”? Cei doi termeni au ajuns să capete sensuri profund schimbate în mințile unor creștini din ultima vreme. Unii tratează acum misiunea bisericii ca și cum ar cuprinde orice lucru bun pe care un creștin ar putea să îl facă, de la binefacere până la protecția mediului. Sigur, acelea sunt lucruri bune, alături de o mulțime de alte chestiuni pe care creștinii le pot face în mod regulat, la nivel individual. Totuși, în această carte, eu doresc să limitez discuția noastră la folosirea tradițională și istorică a termenului „misiune”, care are sensul misiunii unice, deliberate și evanghelice a bisericii de a face ucenici din toate Neamurile. Mă refer la evanghelizarea care duce Evanghelia dincolo de barierele etnice, lingvistice și geografice, care dă naștere unor noi biserici și care îi învață pe ucenici să asculte de tot ceea ce Isus a poruncit. Ca să fiu franc, orice altceva am face sub acest titlu riscă să transforme acest termen, misiunea, într-unul complet inutil. Așa cum Stephen Neill spunea cândva despre această nouă redefinire a misiunii, „dacă totul este misiune, atunci nimic nu mai este misiune”.⁶

În același fel, atunci când mă refer la misionari, nu mă refer la orice creștin care trăiește într-o zonă cu influențe culturale diferite, și care mărturisește Evanghelia. În capitolul 7, voi discuta contribuția valoroasă a acestor creștini la lucrarea misiunii. Dar, așa cum nu orice membru al bisericii, care Îl iubește pe Hristos, este „păstor/prezbiter”, și așa cum nu orice membru ce vorbește despre Biblie este un „învățător” în sensul din Iacov 3:1, tot așa nu orice martor al Evangheliei în contextul unei alte culturi este un misionar în sensul în care citim în 3 Ioan sau 1 Corinteni. Și iarăși eu voi rămâne la înțelegerea istorică, tradițională, cu privire la ce este un misionar, spunând că acesta este un om care a fost identificat și trimis de biserica locală pentru a face cunoscută Evanghelia și pentru a înființa, sluji și zidi biserici locale dincolo de granițele etnice, lingvistice sau geografice. Aceștia sunt cei despre care ni se spune în pasaje precum 3 Ioan să îi sprijinim ca biserici locale.

Dar cum ar trebui să arate acest sprijin biblic? Și de unde să începem ca biserică locală?

Capitolul 3

TRIMITEREA ȘI SUSȚINEREA

Am un prieten care a crescut într-o familie de misionari din Europa. Recent, mi-a povestit despre o vizită pe care el și familia lui au făcut-o cândva la o biserică din Statele Unite. La acel moment, era probabil pe la vârsta de nouă ani. La scurt timp după sosirea lor la acea biserică, unul dintre membrii bisericii l-a invitat să meargă și să ia jucării și alte lucruri din „colțul misionarului” din acea biserică. Fiind un băiețel, oferta a fost deopotrivă intrigantă și încântătoare. Atunci, membrul acela al bisericii a deschis ușa către o cameră destul de mare, care era ticsită de haine rupturoase, de computere vechi și de jucării aruncate pentru că le lipseau piese. Prietenul meu a fost zdrobit. Se poate ca membrii acelei biserici să fi fost bine intenționați, dar evident că o cameră plină de gunoaie nu este idealul lui Dumnezeu în ceea ce privește susținerea misionară. Dar care este idealul Lui? Cum să trimitem bine misionari, cât de mult suport este suficient și (chiar) cui să îl trimitem? Nu e nicio surpriză, răspunsul se găsește chiar acolo, în Biblie.

PRINCIPII DE BAZĂ DIN 3 IOAN 1-8

În cea de-a treia sa epistolă, apostolul Ioan îl învață pe prietenul său Gaius despre importanța susținerii evangheliștilor misionari. Prin aceasta, el ne oferă câteva principii biblice care să modeleze felul în care gândim despre propria noastră acțiune de trimitere și susținere a misionarilor.

Denumindu-se „prezbiterul” (sau „bătrânul”, cf. NTR), apostolul Ioan scrie următoarele:

„Bătrânul, către preaiubitul Gaiu, pe care-l iubesc în adevăr. Preaiubitule, mă rog să-ți meargă bine în toate și să fii sănătos, așa cum îi merge bine sufletului tău. M-am bucurat mult când au venit frații și au depus mărturie cu privire la credincioșia ta față de adevăr, și anume despre cum umbli în adevăr. Nu am bucurie mai mare decât aceasta: să aud despre copiii mei că umblă în adevăr. Preaiubitule, tu faci cu credincioșie ceea ce lucrezi pentru frați, și chiar pentru străini. Ei au depus mărturie înaintea bisericii cu privire la dragostea ta. Și bine vei face să-i trimiți mai departe în drumul lor, într-un mod vrednic de Dumnezeu. Căci ei și-au început călătoria de dragul Numelui Lui fără să primească nimic de la neamuri. Noi deci suntem datori să sprijinim astfel de oameni, ca să fim conlucrători cu adevărul” (3 Ioan 1-8, NTR).

În acest scurt pasaj există câteva implicații directe aplicabile lucrării de misiune. Haideți să ne uităm la cinci dintre ele.

1. Preocuparea pentru misiune și misionari este normală (v. 3, 5, 8). Ioan susține că prietenul lui, Gaius, „umblă în adevăr” și „lucrează cu credincioșie în tot ce face pentru frați”. El a concluzionat apoi că „noi suntem datori să sprijinim astfel de oameni [pe misionari]”. Scriptura este clară asupra faptului că dorința de a susține propovăduirea Evangheliei celor care n-au auzit-o este o parte elementară a sănătății creștine.

2. Cooperarea între bisericile locale este încurajată (v. 3, 7). În mod asemănător, cooperarea între mai multe congregații locale în lucrarea de misiune este considerată de la sine un lucru bun. Acești lucrători ai Evangheliei fuseseră trimiși de o altă biserică locală, probabil biserica lui Ioan. Ei erau „străini” față de Gaius (v. 5), așa că în mod clar nu aparțineau congregației lui. Și totuși, Ioan spune că Gaius „este dator” să îi susțină pe acești oameni, așa încât împreună, bisericile lui Ioan și a lui Gaius să intre în parteneriat pentru răspândirea adevărului. Susținerea misionarilor prin eforturile conjugate ale mai multor biserici constituie un parteneriat evanghelic real, care Îi aduce onoare lui Hristos.

3. Cunoașterea celor pe care îi susținem este crucială (v. 6-8). Dar cum îi știm pe cei pe care să îi susținem? Apostolul Ioan clarifică foarte bine acest lucru pentru noi. Evident că noi sperăm că toți creștinii mărturisesc Evanghelia pe măsură ce se răspândesc din cauza persecuției (Faptele Apostolilor 8:4) sau călătoresc cu scopuri de afaceri (Iacov 4:13), dar Ioan descrie o obligație morală specială de a-i susține pe cei care au fost trimiși „de dragul Numelui Său”.

În ciuda globalizării și a mobilității crescute, va exista întotdeauna nevoia ca bisericile să pregătească, să trimită și să susțină financiar misionari în mod intenționat, și asta până se va întoarce Hristos.

Mai mult, când Ioan observă că acești misionari au plecat „fără să primească ceva de la Neamuri”, el pare să spună că aceștia nu câștigau bani de pe urma Evangheliei, așa încât biserica trebuia să acopere nevoile lor materiale. O mulțime de oameni mărturisesc Evanghelia. Slavă Domnului! Totuși, numai câțiva pot emite pretenția morală de a primi susținerea financiară a bisericii locale. Aceștia sunt bărbați și femei pe care noi îi denumim misionari.

Misionarii nu sunt niște simpli agenți liberi care își fac de cap. Ei trebuie să dea socoteală unei anume biserici locale. Misionarii menționați în 3 Ioan erau supravegheați de biserica lui Ioan, din Efes. Ai observat legătura pe care o face Ioan cu biserica, în versetul 6? Ioan îi spune lui Gaius că acești misionari „au mărturisit despre dragostea ta înaintea bisericii”. Fiind susținuți de Gaius, aceștia s-au întors în biserica ce îi trimisese și au dat mărturie. Printre alte lucruri, epistola lui Ioan pare să fie recomandarea din partea bisericii sale pentru acești misionari, arătând că erau lucrătorii trimiși oficial de ea. Misionarii biblici sunt legați la o biserică locală. Întotdeauna au stat așa lucrurile.

4. Susținerea trebuie să fie abundentă (v. 6). În mod asemănător, Ioan nu ne lasă să ne întrebăm cum ar trebui să arate susținerea pe care să o oferim misionarilor. Ea trebuie să fie abundentă, adusă într-o manieră „vrednică de Dumnezeu”. Această preocupare ca lucrătorii creștini să aibă susținere suficientă își regăsește ecou peste tot în Scriptură. Pavel îl învăța pe Tit: „Ai grijă de legiuitorul Zena și Apolo să nu ducă lipsă de nimic din ce le trebuie pentru călătoria lor” (Tit 3:13). Susținerea misionarilor de către noi ar trebui să aibă drept obiectiv ca aceștia să nu ducă lipsă de nimic, ca și cum L-am susține pe Isus Însuși într-o călătorie. Da, aceasta este o ștachetă înaltă.

5. Motivația noastră este dragostea pentru gloria lui Hristos (v. 7-8). În final, vedem motivația care ar trebui să dirijeze toate aceste activități, în a merge, în a fi trimis și în a susține – anume dragostea pentru gloria și cunoașterea Numelui și adevărului lui Hristos. Acesta este motorul lucrării misionare – de dragul Numelui lui Hristos. Nevoile celor încă neatinși de Evanghelie sunt mari, dar Ioan ne împinge înainte să trimitem misionari spre faima mărețului Nume al lui Hristos și spre gloria adevărului Lui.

Aceste principii din 3 Ioan sunt clare, iar ascultarea de ele ar putea revoluționa felul în care unii dintre noi gândesc cu privire la susținerea misiunii în bisericile noastre. Dar cum să le aplicăm practic?

IDENTIFICAREA POTENȚIALILOR MISIONARI

Având în vedere seriozitatea și obligațiile pe care le comportă trimiterea de misionari, ar trebui să îi selectăm cu atenție pe cei pe care îi vom trimite și susține. Grija că le-am trimite misionarilor prea multe resurse ar putea să demonstreze faptul că nu ne-am făcut suficient de bine slujba atunci când i-am selectat.

Dacă alegem oamenii potriviți, nu trebuie să ne îngrijorăm de faptul că le trimitem prea mulți bani. Am cunoscut numeroși misionari credincioși care s-au regăsit în situații în care să le fi fost încredințate resurse mai mari decât aveau nevoie în acele momente. Dar ei pur și simplu au pus la lucru banii în alte utilizări, tot spre înaintarea Evangheliei. Au cumpărat Biblii, au plătit pregătirea predicatorilor locali și au finanțat proiecte de traducere a Evangheliei. Din câte știu, niciunul dintre ei n-a deturnat fondurile către vreun cont secret din bancă și nu și-a cumpărat vreo mașină de lux. Dacă sunteți îngrijorați de faptul că banii în exces trimiși misionarilor voștri vor fi irosiți, probabil că ar trebui să-i chemați înapoi acasă, și să trimiteți misionari de încredere în locul lor.

Da, este nevoie de atenție. Misionarii sunt și ei niște păcătoși mântuiți prin har, asemenea nouă, tuturor. Dar responsabilitatea noastră este să îi susținem cu discernământ, nu cu suspiciune. Scriptura este clară asupra faptului că nu toți cei care fac pasul înainte pentru a se implica în lucrarea creștină sunt și potriviți. Mai târziu, în 3 Ioan, ajungem la cazul lui Diotref. El se propusese de unul singur să fie lider în biserică, dar Ioan nu avea nimic de recomandat cu privire la aceasta. O dorință de a sluji nu este în ea însăși elementul suficient pentru a te califica pentru acea slujire. În același fel, misionarii care se trimit singuri, precum cei din Faptele Apostolilor 15, nu sunt calificați pentru simplu fapt că doresc să meargă unde și cum vor ei. Ca biserici, noi trebuie să fim foarte atenți peste cine „ne punem mâinile”.

Tocmai din acest motiv, o atenție îngustă dedicată urgenței lucrării de misiune poate fi dăunătoare. Anumite predici și sloganuri subliniază urgența însărcinării misionare mai presus de orice altceva. Misiunea lui Dumnezeu este urgentă. Iadul este real și mânia lui Dumnezeu este sigură pentru toți cei ce nu-L au pe Hristos. Totuși, misiunea lui Dumnezeu nu este expusă riscului sau în pericol de eșec.

Promisiunea că Hristos nu va pierde pe niciunul dintre cei care I-au fost dați de Tatăl nu stă pe-o muchie de cuțit, cu eșecul pândind după colț. Putem fi deopotrivă urgenți și înțelepți. Isus ne-a spus să-L implorăm pe Domnul secerișului nu pentru a ne încinge emoțiile, ci pentru a trimite „lucrători” (Matei 9:38; Luca 10:2). Aceștia sunt cei pe care noi ar trebui să îi trimitem. Trimiterea unor oameni necalificați poate produce consecințe nefaste care să treacă mult dincolo de acele persoane.

Când eram copil, tatăl meu a fost proprietarul unei mici afaceri. Era un om bun, înțelept și evlavios dar, după ce și-a petrecut viața muncind în ferme și pe câmpurile petroliere din Texas, nu mai era o persoană atât de gentilă. El nu suporta cu ușurință povara de a-i vedea pe unii dintre angajați fiind leneși sau dezordonați. Cândva, l-am auzit pe tata îndemnându-l pe unul dintre managerii lui să concedieze un angajat problemă. Tatăl meu a încheiat spunând: „Oridecâteori este omul acesta aici, este ca și cum mi-ar fi plecat doi angajați buni”. Acele vorbe m-au șocat. A trimite oameni nepotriviți în misiune nu este doar o administrare defectuoasă a resurselor. Aceștia pot să le afecteze rodnicia altor lucrători. Noi n-avem nevoie de misionari al căror efect să fie asemenea situației când doi misionari buni pleacă din lucrare.

Înțelepciunea în ce privește persoanele pe care le trimitem pleacă de la felul în care noi vorbim despre misiune. Ai auzit vreodată pe cineva spunând: „Creștinii n-au nevoie de un motiv anume ca să meargă în misiune, ci au nevoie de un motiv ca să rămână acasă”? Astfel de îndemnuri ar putea să nu ajute atât de mult pe cât ne imaginăm. Este adevărat, misionarii nu sunt niște super-elite ale lumii creștine. Dar este oare cea mai bună idee să spunem că orice persoană care n-are un motiv întemeiat să rămână este pregătită și calificată să fie misionar? Evident că nu. Mă tem că, de prea multe ori, liderii bisericilor încurajează zelul misionar în oameni îndoielnici din punct de vedere al potrivirii, apoi lasă la latitudinea „profesioniștilor” dintr-o organizație misionară să poarte discuțiile dificile.

Din contră, bisericile locale ar trebui să își asume un rol mai bine gândit și mai activ în încurajarea și pregătirea membrilor bisericii pentru a fi trimiși în misiune.

Știu că unii pot crede că le lipsește expertiza de a-și pregăti misionari. Dar, dacă știi cum să crești membri sănătoși în biserica ta, de fapt știi cea mai parte din ceea ce ai avea nevoie pentru a pregăti un misionar. Iată trei lucruri pe care să le evaluezi.

Evaluează caracterul

În primul rând, cine altcineva ar trebui să evalueze caracterul candidaților la lucrarea de misiune, dacă nu biserica locală? Mult prea des misionarii lucrează în contexte în care nu sunt supravegheați regulat, zilnic. Mare parte din ceea ce ei fac este o lucrare relațională, lipsită de structură și inițiată chiar de ei.

Avem nevoie să trimitem oameni care știu să pună rotițele în mișcare, dar care sunt credincioși și gata să se supună autorității. Pe măsură ce vorbim cu membrii bisericilor noastre despre a merge în misiune, noi – nu vreo agenție misionară para-bisericească – ar trebui să fim cei care evaluează caracterul lor și care îi ajută să crească acolo unde este nevoie.

Trebuie să fim gata să punem întrebări delicate, să spunem lucruri dificile și să practicăm discernământ în evaluările noastre. Defecte mărunte de caracter pot deveni adesea probleme uriașe.

Fii gata să te întrebi dacă aceste persoane sunt credincioase. Vor împlini ei lucrarea care li se încredințează, sau au nevoie de tot felul de proptele pe parcurs?

Sunt ei vrednici de încredere în ce privește banii, timpul, responsabilitățile și adevărul? Sunt ei oameni cărora am putea să le încredințăm responsabilități importante în biserica locală?

Apostolul Pavel ne oferă două liste utile de trăsături de caracter pentru prezbiteri, în 1 Timotei 3:1-7 și Tit 1:5-9, trăsături care ar trebui, într-o oarecare măsură, să caracterizeze pe oricine este trimis ca misionar, fie că este prezbiter, fie că nu. Da, vrem să fim realiști și să permitem creșterea tuturor.

Cu toate acestea, ar trebui să avem curajul de a-i spune unei persoane, „nu încă”, cu excepția situației când o echipă de misionari și-ar dori să primească pe cineva care are nevoie de o dezvoltare importantă a caracterului. N-ar trebui să abdicăm vreodată acest rol în favoarea organizațiilor para-bisericești.

Evaluează rodnicia

În al doilea rând, trebuie să fim dornici să evaluăm rodnicia unei persoane. Eu știu că roada Evangheliei vine de la Dumnezeu și că o persoană poate fi credincioasă, dar fără roade vizibile. Dar tocmai acest lucru este aspectul în care evaluarea în interiorul unei biserici locale poate fi atât de utilă.

Să zicem că aș avea în biserica mea două cupluri care ar dori să fie trimiși ca misionari în străinătate. Amândouă cuplurile locuiesc în aceeași comunitate și au cercuri asemănătoare de prieteni creștini. Totuși, un cuplu are întotdeauna oaspeți în casa lor și o mulțime de relații strânse cu străinii. Mai mult, se pare că orice necreștin care petrece timp cu această familie ajunge să fie convertit.

Prin contrast, celălalt cuplu niciodată nu pare să construiască relații profunde cu oamenii. Ei încearcă, dar nimic nu pare să le iasă. Ei încearcă să mărturisească Evanghelia, dar nimeni nu dorește să aibă o a doua conversație cu ei. Ei inițiază relații de ucenicizare, dar ucenicii lor nu par să crească în realitate.

În fapt, majoritatea acestor relații sunt spulberate atunci când aceștia caută alte oportunități de a fi ucenicizați. Amândouă cuplurile ar putea să Îl iubească pe Dumnezeu. Amândouă ar putea să facă tot ce pot, dar eu voi încuraja biserica mea cu tărie să cheltuie bani trimițând primul cuplu în misiune, nu pe cel de-al doilea.

Urma unei rodnicii clare în viețile altora este unul dintre marile semne ale unui bun candidat la lucrarea misionară.

Apoi, în general, biserica este cea care poate să observe cel mai bine peste timp acest fel de urmă.

Evaluează cunoașterea Bibliei

În al treilea rând, alături de rodnicie și caracter, vrem să trimitem oameni care se deosebesc prin înțelegerea și cunoștința Bibliei. Putem dezbate cât de multă educație formală teologică ar trebui să aibă misionarii, dar câtă înțelegere teologică ar trebui să aibă ei? Oricine dorește să vadă Evanghelia transmisă precis și biserici sănătoase înființate, ar trebui să se preocupe să trimită în misiune mai degrabă oameni care au o înțelegere teologică profundă. Un indiciu se găsește în 1 Timotei 4:16 sau în Tit 1:9.

Educația doctrinară este esențială. Și cred că motivele sunt evidente. Propovăduirea Evangheliei necesită grijă și profunzime. Noi dorim întotdeauna să ne asigurăm că explicăm și sumarizăm cu credincioșie adevărul din Biblie. Cu toate acestea, răspândirea Evangheliei într-o cultură nouă, una pe care cu greu o înțelegem, într-o limbă la care încă lucrăm să o învățăm – acest lucru necesită chiar mai multă gândire și grijă teologică. Plantarea bisericilor biblice în alte culturi necesită o înțelegere profundă, clară și biblică a ce este biserica și ce face ea.

Dacă citești cu atenție Faptele Apostolilor și epistolele, vei observa că erezia, confuzia și sincretismul își fac loc adesea la frontierele atinse de Evanghelie. Și tocmai din acest motiv trebuie să trimitem cei mai bine echipați oameni pe care îi avem. O astfel de lucrare nu este pentru orice creștin care pur și simplu găsește plăcere în a-și mărturisi credința. Trebuie să ne asigurăm că cei pe care îi trimitem au o cunoștință teologică profundă, așa încât ceea ce ei vor predica să poată fi reprodus cu acuratețe în viețile celor ce îi aud, până când Hristos se va întoarce.

ECHIPAREA VIITORILOR MISIONARI

Rolul bisericii locale nu se rezumă la evaluare, ci include și pregătirea activă a misionarilor. Am putea să nu știm o mulțime de lucruri despre culturi specifice, despre anumite limbi sau chiar chestiuni istorice care să creioneze atitudinile unui popor față de Evanghelie. Dar biserica locală este locul perfect – locul lăsat de Dumnezeu – pentru a crește în caracterul creștin, pentru a încuraja rodnicia generală și pentru a transmite învățătura sănătoasă a Bibliei. N-ar trebui să lăsăm ca o mână de lucruri pe care am putea să nu le cunoaștem să ne rețină de la a ne achita cu credincioșie și dedicare de responsabilitatea lucrării de misiune pe care Dumnezeu a dat-o bisericilor. Bisericile sunt locul unde cresc misionarii credincioși. Dacă bisericile noastre fac o treabă bună în responsabilitățile lor de bază, atunci avem tot ceea ce este necesar pentru a crește misionari evlavioși.

Calitatea de membru luată în serios

În rolul meu de păstor, mă întâlnesc în mod repetat cu membri din biserică pentru a vorbi despre dorința lor pentru lucrarea misionară. Ei trec pe la biroul pastoral căutând ajutor când se gândesc dacă sunt potriviți sau nu pentru misiune.

De asemenea, ei doresc sfaturile mele cu privire la pregătire și echipare. În general, ei par să aștepte de la mine o listă de cărți pe tema misiunii, să le spun experiențe speciale din misiunea mondială, sau sfaturi concrete în lucrarea Evangheliei din alte culturi. Ceea ce le spun în mod consecvent pare să îi dezamăgească la început. Obișnuiesc să mă apropii de ei, ca și cum aș avea de gând să le spun ceva extraordinar, dar apoi spun următoarea frază: „Încearcă să fii un membru deosebit de credincios și rodnic în biserică”. Apoi las un timp ca această idee să fie digerată pe deplin.

După un minut-două, le explic ce voiam să spun. Da, există anumite aspecte unice pentru lucrarea de misiune pe care am putea să le discutăm, dar nu sunt multe.

Cel mai important este să se străduiască să fie membri credincioși care își deschid casele pentru ceilalți și trăiesc spre binele altora; să îi cunoască pe oamenii care sunt diferiți de ei în vârstă, etnie sau proveniență culturală; să descopere, nu doar să răspundă la oportunități de mărturisire a Evangheliei; să se alăture cluburilor la care sunt membri vecinii lor; să vină cu un plan prin care să se vadă dorința și acțiunea lor de a-i cunoaște pe vecinii lor; să se roage în mod regulat folosind o listă de oameni cărora nădăjduiesc să le împărtășească Evanghelia în decursul următoarei luni, și-apoi să pună acest lucru în aplicare! Să fie făcători de ucenici care pot să ia inițiativa de a se apropia de oameni și de a începe în mod intenționat relații în cadrul cărora scopul primordial este să ajute cealaltă persoană să crească în credința creștină. Să caute oportunități de a explica Biblia la nivel individual sau cadrul unui grup de studiu biblic. Să se străduiască să crească în cunoștință și în îndemânare în ce privește explicarea adevărului biblic. Să facă toate acestea pentru a crește musculatura spirituală proprie aici, așa încât Dumnezeu să-i folosească cândva într-o altă țară.

Esența pregătirii pentru lucrarea de misiune nu stă în studii despre misiune. Ea stă în evlavie, în cunoașterea Bibliei, în zelul evanghelistic, în dragostea pentru Biserica lui Hristos și într-o pasiune de a-L vedea pe Hristos glorificat.

Pregătirea specifică

Cu toate acestea, nu vreau să spun că n-ar exista anumite lucruri speciale care le poți face pentru a-i ajuta pe acești oameni să se pregătească pentru posibila slujire misionară. În biserica mea, avem un grup pe care l-am denumit cu multă imaginație „grupul de lecturi misionare”. Citim câte o carte pe lună, scriem câteva gânduri pe o foaie de hârtie, apoi discutăm aceste gânduri vreme de câteva ceasuri.

Totuși, când noi membri se alătură grupului, aceștia sunt uneori surprinși când văd lista de lecturi pe care o avem. Noi nu începem cu cărți pe tema misiunii. Începem prin a citi despre autoritatea Cuvântului lui Dumnezeu. Apoi citim cărți despre Evanghelie, despre evanghelizare și despre biserică.

Discutăm apoi de ce este crucială înțelegerea tuturor acestor subiecte pentru lucrarea misionară credincioasă. Doar după aproape 6 din cele 10 luni ale cursului începem să citim cărți care tratează mai specific practica misiunii.

Vrem să facem clar că înțelegerea Evangheliei de către noi și înțelegerea rolului bisericii sunt aspecte mai importante decât orice strategie misionară specifică am alege să o folosim.

Toate sunt importante, dar conținutul primelor este esențial pentru un misionar.

Experiențele internaționale

De asemenea, dacă e posibil, ar trebui să cauți modalități de încurajare a membrilor tăi să călătorească într-o altă țară pentru a participa la lucrarea Evangheliei, în mod special alături de alți lideri din congregația ta. Acest lucru este înțelept, chiar dacă nu este obligatoriu.

Cunosc o soră în vârstă de aproape 70 de ani, care s-a mutat din Texas și a plecat să fie misionară în fosta Uniune Sovietică. Ea s-a descurcat destul de bine, în ciuda faptului că era prima ei călătorie internațională, ba mai mult, la prima călătorie în afara statului Texas. Călătoriile intense și experiența internațională nu sunt condiții eliminatorii pentru lucrarea misionară. O dragoste pentru Evanghelie, o viață credincioasă, o biserică ce te confirmă și o dorință de a fi misionar sunt însă chestiuni obligatorii. Misionarii nu sunt călători prin lume, cu niște pașapoarte cu trecere liberă. Cei mai buni misionari au tendința de a merge într-un loc și de a rămâne acolo, uneori pentru tot restul vieții.

Totuși, în lumea modernă, adesea se dovedește relativ ieftin și ușor ca potențialii misionari să viziteze un loc înainte de a se muta acolo. Și cât de util este ca un lider de biserică să li se alăture! Pot vorbi despre acea experiență și pot vedea cum se descurcă într-o cultură nouă. Se retrag ei pe mediile de socializare sau în spatele zidului antifonat al unor căști de iPod? Sau se contopesc cu acel loc și cu oamenii de acolo? Își fac prieteni noi și își deschid viețile cât de mult pot? Având în vedere investiția uriașă necesară pentru a plasa un misionar într-o țară străină, se poate să fie înțelept ca biserica locală să cheltuie câțiva bani înainte, într-o călătorie exploratorie.

Implicarea locală alături de misionari internaționali

Evident, unii oameni n-au nevoie să se urce într-un avion pentru a se implica în lucrarea de misiune trans-culturală. În multe locuri, comunități mari de oameni din țări foarte restrictive pot fi evanghelizate fără mari piedici chiar acolo unde locuim. Și nu doar că prezența internaționalilor în orașele noastre aduce bune oportunități evanghelistice, ci ea oferă și o modalitate bună de a testa dorința cuiva de a sluji zi de zi într-o societate diferită, pentru a răspândi Evanghelia. Relațiile trans-culturale fac ca unii să fie încântați și revigorați, pe când alții epuizați. Oamenii care se bucură de oportunitățile de a-și face relații cu cei de alte etnii și din alte națiuni sunt, probabil, mai potriviți pentru lucrarea misionară. Dar cum vor putea ști aceștia că se potrivesc din acest punct de vedere, dacă nu experimentează acest fel de relații?

ASIGURAREA SUPORTULUI FINANCIAR GENEROS

Bisericile noastre nu trebuie doar să trateze cu înțelepciune problema trimiterii misionarilor, ci ele trebuie să îi și susțină într-un mod adecvat. Iar suportul nostru pentru misionari trebuie să fie atât de generos pe cât ne îndeamnă Cuvântul lui Dumnezeu. Atunci când ne luăm angajamentul să trimitem sau să susținem misionari, ar trebui să ne așteptăm ca dărnicia noastră să fie serioasă, semnificativă și jertfitoare. Indiferent dacă donațiile noastre merg direct către misionari, sau participăm la această lucrare printr-o organizație misionară, obiectivul nostru ar trebui să fie ca lucrătorii să aibă parte de susținere suficientă, așa încât să nu le lipsească nimic.

Este ciudat că unii creștini nutresc față de slujirea în misiune un soi de percepție pietistă a unei „lucrări prin credință”, care îi pune în acest aspect în contrast cu Biblia. Vreme de aproape 10 ani am slujit în consiliul de coordonare unei mari organizații misionare. Nu eram o organizație perfectă, iar unele lucruri meritau criticate. Totuși, în decursul acestor 10 ani, o critică frecventă pe care o primeam de la alți credincioși era că noi le trimiteam misionarilor noștri prea mulți bani. Deși sper că, în general, mă comport bine atunci când primesc critici, trebuie să mărturisesc că, în acele circumstanțe, aveam tendința de a clătina capul în semn de revoltă. Așa cum am observat mai devreme, Dumnezeu ne învață să ne asigurăm că misionarilor noștri nu le lipsește nimic și că sunt susținuți într-o manieră vrednică de bogăția și valoarea infinită pe care le avem în Domnul. Se poate ca, în cazuri izolate, să fie persoane care primesc mai mulți bani dar, în medie, misionarii din organizația noastră primeau mai puțini bani decât ar fi câștigat o familie de o mărime asemănătoare care locuia în Statele Unite. Dar acest lucru cu greu mi se pare că trece de litera sau spiritul Cuvântului lui Dumnezeu. Suspectez că susținerea pe care noi o făceam părea excesivă atunci când era pusă în comparație cu suportul financiar insuficient al multor alți misionari.

Nu știu de unde a plecat ideea de a pune semn de egalitate între misionarii săraci și cei evlavioși. Indiferent de sursă, treaba noastră este să înțelegem și să ascultăm de Cuvântul lui Dumnezeu. Iar aceasta înseamnă să susținem cu larghețe orice persoană pe care bisericile noastre o trimite de dragul Numelui lui Isus. În providența lui Dumnezeu, mulți mesageri ai Evangheliei se vor regăsi în lipsuri. Cartea Faptelor Apostolilor și istoria creștinismului sunt pline de astfel de situații. Dar astfel de momente de testare sunt prerogativul lui Dumnezeu, nu al nostru. În ce privește partea noastră, ar trebui să ne străduim să fim credincioși în însărcinarea noastră de a trimite și de a susține misionari.

PARTENERIATUL CU O ORGANIZAȚIE MISIONARĂ SĂNĂTOASĂ

Am făcut referire ceva mai devreme la locul și limitele organizațiilor misionare. Felul cum trebuie să arate relația posibilă dintre o biserică și o astfel de organizație este uneori un lucru care ne dă bătăi de cap. Cine ar trebui să poarte în final responsabilitatea pentru binele misionarilor?

Hai să ne gândim la analogie. Unii oameni aleg să facă educație acasă cu copiii lor. Alții își încredințează copiii unei școli. În primul caz, părintele este responsabil pentru toate deciziile educaționale – manualele, orarul și așa mai departe. În cel de-al doilea caz, părintele a delegat profesorului multe dintre aceste decizii. Amândouă pot fi opțiuni bune, dacă sunt gândite cu atenție. Totuși, în fiecare dintre cele două circumstanțe, părinții rămân întotdeauna părinți, iar copilul rămâne întotdeauna copilul lor. Părinții rămân în final responsabili înaintea lui Dumnezeu pentru educația copiilor lor.

Trimiterea membrilor bisericii ca misionari este un lucru asemănător. Câteva biserici locale ar putea să-și trimită direct membrii, îngrijindu-se de tot ce le este necesar. Ocazional, biserica noastră face acest lucru, chiar dacă avem de făcut cu mult mai multe lucruri decât îți poți imagina. Totuși, majoritatea bisericilor se folosesc de o organizație misionară care să îi ajute să-și trimită membrii. Biserica noastră are un parteneriat cu o astfel de organizație. Această cea de-a doua rută implică delegarea unei mulțimi de decizii din teren către acea organizație. Totuși, indiferent de modalitatea de trimitere, biserica locală rămâne cu responsabilitatea de a se îngriji de misionarul ei. O relație sănătoasă cu o organizație misionară bună poate fi unul dintre cele mai bune puncte de start în lucrarea de misiune. Din nefericire, multe biserici se folosesc de organizațiile misionare para-bisericești într-o modalitate care seamănă mai degrabă cu o abdicare decât cu o delegare. Rugăciunea și susținerea financiară nu sunt sigurele responsabilități pe care biserica locală le are față de oamenii pe care îi trimite în misiune. De aceea, unele organizații misionare sunt fericite să preia responsabilitățile pe care Hristos le-a dat bisericii locale.

Totuși, centralitatea bisericii locale în lucrarea de misiune n-ar trebui să implice faptul că ar exista vreo virtute specială în cazul acelor biserici care nu cooperează cu o astfel de organizație sau care doresc să se descurce cu orice preț de unele singure. Așa cum am observat din 3 Ioan și din Filipeni, Scriptura încurajează cooperarea între biserici prin trimiterea și susținerea misionarilor. O modalitate de a coopera sunt organizațiile care se apropie de bisericile locale, ajutându-le să trimită și să susțină misionari. Unele organizații sunt atașate unei anumite părtășii de biserici, cum este International Mission Board, care ține de Southern Baptist Convention, cu care biserica mea cooperează foarte mult. Alte organizații misionare sunt mai generale în natura lor.

Cele mai bune dintre aceste organizații au trăsături comune. Ele oferă pregătire solidă pentru noii misionari pe anumite teme la care biserica locală poate să se simtă mai puțin echipată să le trateze, cum ar fi însușirea unei limbi, aspectele culturale speciale, problema taxelor din țările respective, siguranța computerelor sau sănătatea misionarului. Organizațiile misionare pot, de asemenea, să asigure supervizare zilnică și susținere strategică în teren, lucruri pe care majoritatea bisericilor pur și simplu nu le pot face.

Chiar dacă o organizație misionară nu poate să-l transforme pe un credincios imatur într-un misionar rodnic în decursul a câteva săptămâni sau luni de instruire, ea poate avea multe lucruri bune de transmis misionarilor noștri.

Cele mai bune organizații misionare refuză să se amestece sau să acționeze asemenea bisericii, concentrându-se în schimb pe încurajare și ajutor, uneori chiar subliniind bisericilor locale rolul lor important de a se îngriji de lucrătorii pe care îi trimit. Cooperând cu bisericile, organizațiile misionare pot să îi ajute pe lucrători în locuri dificile, unde majoritatea bisericilor n-ar fi capabile să ajungă de unele singure.

MENȚINEREA RESPOSABILITĂȚII BISERICII LOCALE

Pentru majoritatea bisericilor, o bună organizație misionară poate fi un partener de valoare. Totuși, indiferent dacă trimitem misionarii direct sau printr-o astfel de organizație, biserica locală ar trebui să își păstreze responsabilitatea pentru binele celor trimiși în misiune. Dar ce înseamnă ca o biserică locală să se îngrijească bine de misionarii ei?

În esență, înseamnă să se străduiască deliberat să le cunoască nevoile și să acționeze spre binele lor.

Iată câteva domenii importante de luat în seamă.

Comunicarea regulată

Temelia abilității unei biserici de a se îngriji de misionarii ei este comunicarea regulată cu aceștia. Noi nu putem să împlinim nevoi despre care nu știm, și este dificil să ne achităm de nevoile pastorale dacă relațiile se atrofiază. Din fericire, probabil că n-a fost niciodată mai ușor ca acum să păstrăm relațiile cu cei de departe. Atâta vreme cât avem e-mail și Skype, în general n-avem niciun motiv pentru care să nu fim la curent cu situația misionarilor noștri. Desigur, aceasta implică efort. Diferențele de fus orar, faptul că suntem tot timpul ocupați și uneori chiar îngrijorări legate de securitate pot să șteargă de pe agenda noastră conversațiile noastre cu cei de departe.

Liderii bisericilor ar trebui să ia în considerare momente anume în fiecare lună, când să îi caute și să-i sune pe toți lucrătorii susținuți.

În plus, s-ar putea găsi chiar un alt membru al bisericii, care să fie dornic să păstreze contactul în mod constant cu fiecare misionar și, ocazional, să aducă bisericii rapoarte și informații legate de situația lor.

Vizitele pastorale

Alături de apeluri telefonice și mesaje electronice regulate, mi-ar fi foarte greu să exagerez cu ceva în ce privește valoarea vizitelor pastorale ocazionale făcute la lucrătorii din alte țări. Nu vorbesc despre călătoriile misionare de scurtă durată ale bisericii sau despre călătoriile făcute specific pentru dezvoltarea anumitor proiecte. Mă refer la situația când un păstor sau prezbiter îi vizitează pe misionari cu singurul scop de a vedea cum se descurcă și de a-i încuraja spiritual. Am văzut puterea unor astfel de vizite prin propria experiență.

Într-o anume circumstanță, un prezbiter din biserica noastră mi s-a alăturat într-o vizită la o familie care slujea în Asia Centrală. Ei fuseseră recent izgoniți din țara unde slujiseră mulți ani. Erau descurajați. Astfel, am aranjat să zburăm și să ne oprim în noul lor oraș vreme de câteva zile. Încă își așezau lucrurile la noua locuință. Copiii erau, de la sine înțeles, complet dezorientați. Majoritatea meselor le luau atunci când copiii indicau că se prăbușesc de oboseală. Pur și simplu nu puteam să îmbunătățim cu ceva circumstanța în care se găseau. Tot ce-am putut face a fost să discutăm cu ei și să ne rugăm seara, citind câteva pasaje biblice, și plimbându-ne de câteva ori cu ei pe stradă pentru a-i asculta. După 72 de ore, noi deja plecasem. Ca să fiu onest, nu-mi plăcea ce lăsam în urmă. Totuși, așa cum a notat cândva un păstor înțelept, noi nu suntem întotdeauna cei mai buni judecători ai roadelor lucrării noastre.

La câțiva ani după aceea, această familie misionară a vizitat Statele Unite, iar soțul a venit la una dintre întâlnirile de prezbiteri din biserică. El le-a spus prezbiterilor cât de grei fuseseră ultimii câțiva ani pentru ei: expulzarea și mutarea, piedicile și împotrivirea din partea autorităților. Apoi ne-a povestit cum el și soția lui erau pe punctul de a se hotărî să-și încheie lucrarea misionară și discutau cum să se întoarcă înapoi în Statele Unite. Acest lucru se petrecea când eu și celălalt prezbiter am aterizat pentru acea vizită. Spre uimirea mea, el a spus că Dumnezeu a folosit acel scurt timp petrecut de noi alături de ei pentru a le reaminti de motivația sacrificiului lor și pentru a le restaura pasiunea de a face Evanghelia cunoscută, indiferent de cost. Eu și celălalt prezbiter ne-am uitat unul la altul ușor necredincioși. În bunătatea Lui, Dumnezeu a folosit măruntul nostru efort pentru a împlini mai mult decât ne-am fi imaginat noi vreodată.

Dar lucrurile au luat o turnură și mai bună. La câțiva ani după acea întâlnire a prezbiterilor, familia misionară s-a întors în țara de unde fuseseră expulzați. În parte datorită eforturilor lor continue, există acum o echipă de aproape 25 de misionari care slujesc în întreaga țară.

Unul dintre cele mai interesante pasaje din Faptele Apostolilor este acela în care Pavel, misionarul pionier prin excelență, se întoarce către prietenul său Barnaba și spune: „Să ne întoarcem, și să mergem pe la frații din toate cetățile, în care am vestit Cuvântul Domnului, ca să vedem ce mai fac” (Faptele Apostolilor 15:36). Pavel a conștientizat importanța relațiilor și valoarea informării cu privire la cum se descurcă lucrătorii și noile biserici.

Într-o modalitate asemănătoare, bisericile care trimit și susțin misionari ar trebui să fie dornice să investească timp și resurse prețioase pur și simplu pentru a vedea „cum se mai descurcă” aceștia. Vizitele făcute la aceștia doar pentru a-i iubi, pentru a-i asculta și pentru a-i încuraja prin Scriptură și rugăciune ar putea să aducă drept roadă mai multe lucruri decât îți poți imagina. Misionarii au și ei nevoie de încurajare pastorală și să li se amintească lucruri din Cuvântul lui Dumnezeu. Atunci când îi prețuim suficient pentru a investi din timpul nostru doar pentru a face acest lucru, impactul poate să-și găsească ecou de-a lungul nenumăraților ani ce ne stau în față și a nenumărate vieții.

Trimiterea de ajutor pe termen scurt

Susținerea bună a lucrătorilor înseamnă în același timp să fim sensibili la cum, când și dacă să le trimitem echipe care să-i ajute pe termen scurt. Voi relua acest subiect în capitolul 6 dar, pentru moment, merită să subliniez că nu toate echipele pe termen scurt sunt de ajutor.

Trimiterea unor oameni la momentul nepotrivit sau cu abilități nepotrivite, ori simpla trimitere a oamenilor nepotriviți, nu-i va ajuta pe misionarii voștri implicați pe termen lung. Cea mai bună modalitate de a vă asigura de faptul că lucrarea pe termen scurt este cu adevărat utilă este să trimiteți echipe la cererea lucrătorilor voștri din străinătate. Arătați-le clar misionarilor voștri că primirea echipelor pe termen scurt nu este o condiție pentru susținerea financiară pe care le-o acordați. Dimpotrivă, dați-le libertatea să se exprime cu privire la cine să vină, când să vină și dacă să vină sau nu. Orice altceva mai degrabă va conduce la proiecte pe termen scurt care vor sluji propriilor voastre obiective, dar în detrimentul considerabil al lucrătorilor pe care pretindeți că vreți să îi ajutați.

Ospitalitatea

Una dintre cele mai bune modalități de a vă îngriji de misionari este literalmente să faceți ceea ce Biblia spune: să le arătați ospitalitate (3 Ioan 8). Mi-am dorit ca aplicarea practică a acestui verset să fi fost întotdeauna atât de clară și directă. Ospitalitatea este importantă în decursul vizitelor scurte, dar chiar mai importantă în decursul perioadelor care se pot întinde pe câteva luni, când majoritatea misionarilor se mai întorc pe acasă. În decursul acelor vizite mai lungi acasă, gândiți-vă ce puteți face ca biserică pentru a le oferi cazare gratuită misionarilor pe care îi susțineți. Planificați-vă și puneți bani în buget pentru aceste lucruri. Și nu vă opriți la cazare. Căutați modalități de a-i ajuta să fie parte din adunare. Noi dorim ca lucrătorii noștri să fie în măsură să se odihnească, să se împrospăteze și să refacă legăturile cu prietenii și liderii bisericii. Ei nu vor fi în măsură să facă aceste lucruri, dacă limitările financiare îi forțează să stea departe, cu rudele lor, sau dacă o altă biserică este mai dornică să le asigure cazarea de care au nevoie.

Trimiterea de colegi de echipă suplimentari

În final, poate că cel mai bun dar pe care îl putem face în susținerea misionarilor este să le trimitem colegi de echipă. Majoritatea misionarilor pe care îi cunosc sunt profund recunoscători pentru sprijinul financiar pe care li-l acordăm. Atunci când sunt făcute cu grijă, ei pot aprecia și vizitele noastre scurte. Ei sunt mulțumitori când îi găzduim în decursul vizitelor acasă care ei le fac. Dar, mai mult decât orice, majoritatea misionarilor tânjesc după mai mulți frați și surori calificați, cu aceeași gândire, care să li se alăture în munca lor misionară.

Una dintre căile prin care putem trimite mai mulți slujitori este să încurajăm în mod regulat congregația să se roage lui Dumnezeu ca El să trimită mai mulți dintre membrii bisericii să se alăture anumitor misionari, în mod specific atunci când ne rugăm pentru acei misionari. De asemenea, putem să îi încurajăm pe membrii care se gândesc la misiune să ia în considerare mai întâi să se alăture celor pe care deja îi susținem. Dacă ai suficientă încredere în misionari pentru a-i susține, atunci ar trebui să ai suficientă încredere în ei pentru a-i lăsa să-și recruteze colegi din congregația ta. Când plantarea de biserică este obiectivul, echipele misionare au o nevoie specială de a fi compuse din indivizi care gândesc la fel. Iar adăugarea de colegi lucrători din biserica respectivă sau dintr-o altă biserică cunoscută și îndrăgită poate fi una dintre cele mai bune căi de a împlini această potrivire.

GÂNDURI DE FINAL

Atâta vreme cât biserica voastră acoperă nevoile materiale ale misionarilor, acei misionari sunt, într-un fel, responsabili față de biserica voastră, iar voi sunteți responsabili pentru ei. Aceasta este esența parteneriatului în adevăr despre care scrie Ioan în 3 Ioan 7. Aceeași idee este implicată în 2 Ioan 10, unde autorul spune să-i evităm pe cei care propovăduiesc învățături false și „să nu-i primim în casă, și să nu le zicem: ‚Bun venit!’” (2 Ioan 10). Noi vrem să luăm aminte cu atenție la cine sunt persoanele pe care le trimitem. Vrem să-i pregătim bine, printr-o lucrare roditoare și credincioasă. Și dorim să îi trimitem, să-i susținem și să-i iubim odată ce sunt departe de noi. Este o bucurie și un privilegiu să fii partener într-o lucrare ca aceasta. Și este un lucru pe care o biserică sănătoasă îl face. Fie ca deopotrivă cei ce trimit și cei ce sunt trimiși să îmbrățișeze aceste relații spre binele reciproc, spre bucuria noroadelor și spre slava tot mai mare a lui Dumnezeu.

Capitolul 4

PUNE-ȚI CASA ÎN ORDINE

Chiar dacă primul an de facultate mi-a plăcut mult, aproape că m-a ucis. Eram un student zelos, ca să zic așa. Mi-am luat într-un singur semestru cursuri pentru 21 de credite, pe când încărcarea normală era de 15, și m-am alăturat mai multor cluburi decât pot să-mi amintesc. Făceam parte din cluburi pe teme politice, din cluburi creștine, din cluburi legate de domeniul meu de studiu și din cluburi de socializare. Nu am știut să resping niciun lucru bun. La finalul semestrului, chiar dacă notele mele erau bune, sănătatea nu mai era. Cu greu am putut găsi timp să dorm și pierdusem din greutate. Când am ajuns acasă în acea vară, mama s-a uitat la mine, mi-a pus câteva întrebări, apoi, cu înțelepciune, mi-a zis că nu va mai scrie vreun cec pentru acoperirea cheltuielilor mele de colegiu până când nu voi reduce încărcarea cu o treime și nu voi ieși din cel puțin jumătate dintre cluburile în care eram înscris.

Și avea dreptate. Ceea ce părea zel la prima vedere, în realitate era nebunie tinerească, cu o măsură bună de mândrie în ea. A fost o lecție bună pentru mine, din care am învățat că sunt o ființă finită și limitată.

Sunt șanse bune ca biserica ta să trebuiască să învețe aceeași lecție cu privire la misiunea mondială. Mult prea multe biserici se uită mai degrabă la extinderea angajamentelor lor misionare, decât să se uite la profunzimea în misiune ca la măsura dragostei lor pentru popoare. Am văzut multe biserici care aveau holul împodobit cu o hartă ce era plină de pioneze ce indicau fiecare loc unde biserica susținea un misionar.

Acest lucru poate fi bun, dar nu și dacă biserica prezumă că aceste multe pioneze ar fi indicația că au un impact mai mare în lucrarea misionară. În realitate, acest lucru este adesea simbolul opusului – un suport neînsemnat trimis unei mulțimi de misionari aproape necunoscuți de către congregație. Dar cum ar fi dacă ne-am uita mai degrabă la profunzimea acelei implicări? Ce-ar fi dacă o biserică ar dărui aceeași sumă de bani, dar în loc de 50 de pioneze să fie doar 5 sau 10? Sau să vedem o mulțime de pioneze într-o biserică mare, dar în doar trei sau patru locuri din lume. În ce fel ar schimba acest lucru situația?

Chiar și o congregație de mărime modestă ar putea dărui un sprijin financiar însemnat câtorva lucrători. Apoi gândește-te la relații. Atunci când sunt susținuți lucrători în doar câteva locuri, există posibilitatea unui suport financiar substanțial, există canale de comunicare regulată, se pot face vizite pastorale și misionarii pot fi găzduiți atunci când se întorc acasă pentru vacanță. De asemenea, acest lucru i-ar permite congregației tale să învețe multe lucruri despre acele câteva locuri în care sunteți implicați. Membrii n-ar mai fi frustrați de o mulțime copleșitoare de relații superficiale. Dimpotrivă, ei ar putea să se concentreze pe una sau două, și cu adevărat să ajungă să-și cunoască misionarii și locurile unde aceștia slujesc.

În mod asemănător, am cunoscut biserici ale căror angajamente misionare păreau să includă orice activitate imaginabilă. De la orfelinate până la educație, de la emisiuni radio până la evanghelizarea printre studenți, ele erau dedicate oricărui lucru bun care le ieșea în cale. Nu vreau să fiu înțeles greșit, toate acestea pot fi lucruri bune. Totuși, la un moment dat, trebuie să spunem nu chiar și unor lucruri bune. Trebuie să stabilim priorități, să ne concentrăm și să hotărâm ce este mai important pentru biserica noastră.

Știu din proprie experiență ce preț are și cât de dificil se poate ajunge la acest fel de concentrare. Am avut ocazia să fiu etichetat în mod dubios în propria congregație, în urmă cu câțiva ani, fiind văzut ca „omul cu toporișca misionară” în mână. Astfel, eu am ajutat la a ne concentra aria de susținere misionară de la o mulțime de lucruri și o mulțime de oameni pe care abia dacă îi cunoșteam, la o mână de misionari în care speram să investim mai mult. Acest lucru sună bine în teorie, dar, când ai făcut-o pe acea soră în Hristos să plângă explicându-i de ce elimini suportul pentru ea, ai putea să nu înțelegi de ce a fost atât de grea această acțiune. Probabil că este același motiv pentru care multe biserici colectează misionari dar nu evaluează și nu își retrage susținerea niciodată pentru vreun alt lucru decât pentru probleme morale grosolane.

Înainte să te gândești că ne-am purtat cu cruzime, trebuie să știi că am făcut aceste schimbări cu o grijă deosebită. I-am contactat pe toți slujitorii pe care îi susțineam și am evaluat lucrarea lor. Am discutat împreună, ca lideri, pe cine să păstrăm și pe cine să eliminăm de la susținere, și apoi le-am dat lucrătorilor noștri un timp de trei ani în decursul cărora să-și găsească alte surse. I-am înștiințat încă din primul an de intenția noastră, le-am păstrat susținerea deplină și în cel de-al doilea an, am redus la jumătate susținerea în cel de-al treilea, și am eliminat-o pe deplin doar la începutul celui de-al patrulea an. Chiar și procedând în felul acesta, am observat că acest lucru a fost zdrobitor din punct de vedere emoțional pentru mulți. Dar trebuia să facem ceva. Pur și simplu nu ne puteam concentra pe atât de multe locuri și proiecte, și să le și facem bine.

Cum am decis pe cine să păstrăm și pe cine nu? Mulți făceau lucruri bune. Totuși, privind prin lentilele Bibliei, trei principii ne-au ghidat. În primul rând, ne-am concentrat pe lucrarea care avea ca obiectiv plantarea și/sau întărirea bisericilor locale. În al doilea rând, ne-am concentrat pe lucrarea care era bine făcută teologic și metodologic. În al treilea rând, ne-am concentrat pe lucrarea și lucrătorii cu care puteam avea relații aprofundate. Haideți să ne uităm la fiecare dintre aceste idei.

FOCALIZAREA PE BISERICA LOCALĂ

În mod normal, cea mai strategică lucrare pe care o putem susține este lucrarea care țintește plantarea de biserici locale sănătoase. Acest lucru poate însemna două aspecte. Poate însemna evanghelizarea în zone neatinse și plantarea de biserici într-un grup de oameni în general neatins de Evanghelie. Sau poate să însemne să ne străduim să întărim bisericile locale în locuri unde acestea există, dar sunt slabe, insuficient de bine învățate și vulnerabile. Pe paginile Bibliei descoperim astfel de exemple prezentate ca fiind lucrare misionară strategică.

Plantarea de biserică de tip pionierat a fost inima lucrării apostolului Pavel. Aceasta era pasiunea lui când a așternut pe hârtie cuvintele din Romani 15:20-21:

„Și am căutat să vestesc Evanghelia acolo unde Hristos nu fusese vestit, ca să nu zidesc pe temelia pusă de altul, după cum este scris: ‚Aceia, cărora nu li se propovăduise despre El, Îl vor vedea, și cei ce n-auziseră de El, Îl vor cunoaște’.”

O astfel de lucrare rămâne și astăzi una critică și strategică. Chiar dacă statisticile variază destul de mult, majoritatea oamenilor sunt de acord că doar o parte foarte mică (poate 20 la sută, sau mai puțin chiar) dintre misionarii protestanți slujesc în jumătatea cea mai puțin atinsă de Evanghelie a grupurilor etnice din lume. Restul de 80 la sută, sau chiar mai mult, slujesc printre oameni care au acces suficient la Evanghelie și unde există înființate biserici creștine.

Pare clar ce influență va avea acest lucru în ce privește susținerea lucrării misionare de către biserica ta. Să presupunem că aveți fonduri pentru a susține un singur misionar, dar trebuie să alegeți între doi, ambii implicați cu competență în evanghelizare și plantarea de biserică. Unul slujește într-un grup etnic cu sute de biserici și mii de creștini. Celălalt trudește într-o țară cu multe restricții, unde există doar o mână de creștini și unde cu greu poți găsi vreo biserică. Chiar dacă toate celelalte lucruri sunt identice la cele două persoane, în general ar trebui să susțineți financiar lucrarea făcută în țara cea mai puțin atinsă de Evanghelie. Știu că sunt circumstanțe și strategii de a ajunge cu Evanghelia care pot pleca dintr-o zonă mai evanghelizată către una mai puțin evanghelizată. Totuși, tendința generală a Noului Testament pare să fie către biserici care le vestesc Evanghelia „acelora cărora nu li se propovăduise despre El”.

Acea lucrare de evanghelizare ar trebui să aibă ca obiectiv înființarea de biserici locale. Acesta este lucrul pe care îl vedem de-a lungul Bibliei. Nu, nu există un verset biblic care să spună, „duceți-vă și plantați biserici”. Cu toate acestea, noi știm că toți creștinii trebuie să se adune în biserici locale: „Să nu părăsim adunarea noastră” (Evrei 10:25). De aceea, oriunde au văzut o recoltă de suflete, misionarii din cartea Faptelor Apostolilor și-au concentrat atenția către înființarea unei biserici (Faptele Apostolilor 14:1-23; 18:8; 19; 20). Obiectivul lucrării misionare este acela de a înființa biserici care, la rândul lor, plantează alte biserici.

Dar lucrarea aceasta de pionierat nu este singura lucrare misionară pe care o vedem încurajată în Scriptură și considerată strategică. La începutul Epistolei către Tit, citim următoarele cuvinte ale apostolului Pavel: „te-am lăsat în Creta, ca să pui în rânduială ce mai rămâne de rânduit, și să așezi prezbiteri în fiecare cetate” (Tit 1:5). Punerea bisericilor în rânduială biblică a constituit un element important în agenda lui Pavel, și probabil că ar trebui să fie așezat mai sus și pe agendele noastre. Poate fi un lucru foarte captivant să trimitem și să susținem lucrători care împing tot mai departe frontiera întunericului într-o comunitate neatinsă de Evanghelie. În același timp, Pavel demonstrează că merită să-i investim pe unii dintre cei mai buni oameni pe care îi avem în lucrarea de întărire a bisericilor acolo unde Evanghelia este deja cunoscută și unde deja există biserici. Într-o modalitate asemănătoare, Pavel îi reamintește mai tânărului său coleg misionar Timotei:

„După cum te-am rugat la plecarea mea în Macedonia, să rămâi în Efes, ca să poruncești unora să nu învețe pe alții altă învățătură, și să nu se țină de basme și de înșirări de neamuri fără sfârșit, care dau naștere mai mult la certuri de vorbe, decât fac să înainteze lucrul lui Dumnezeu prin credință, așa fac și acum” (1 Timotei 1:3-4).

Alături de a ajuta bisericile să fie structurate biblic, Pavel dorește să întărească doctrina sănătoasă, biblică și robustă, și să păzească noile biserici împotriva erorii și a învățăturilor false. El este gata să-l investească probabil pe cel mai prețuit coleg de lucrare, dar nu în lucrarea sa de pionierat din Macedonia, ci în lucrarea deja începută, de zidire a bisericilor sănătoase în Efes. Probabil că noi, cei care găsim atractiv să punem mai multe vize pe pașapoartele noastre și cărora ne place viteza, ar trebui să luăm aminte mai îndeaproape la învățătura Scripturii în această privință.

Mulți dintre noi ne putem imagina cum arată lucrarea de misiune de tip pionierat, dar ne-ar fi mai greu să ne imaginăm cum trebuie să fie lucrarea de întărire continuă a bisericii. Asta nu înseamnă să-i încurajezi pe misionari să nu transfere rolurile de lideri într-o biserică, după ce s-au ridicat lideri locali capabili. Eu vorbesc aici mai degrabă despre situația când acest lucru s-a făcut, dar roada este în general foarte săracă. Această slujire înseamnă mai degrabă să-i echipezi și să le furnizezi în mod intenționat liderilor ceea ce au nevoie pentru ca bisericile locale să se întărească. Ar putea presupune să contribui la sănătatea bisericii în comunități unde bisericile există de multă vreme, dar au ajuns să fie neglijate și slabe. Într-un mod formal și mai tradițional, acest lucru poate însemna chiar să predai într-un colegiu biblic sau să pregătești plantatori de biserică locală într-o congregație deja înființată. Mai informal, acest lucru ar putea presupune ucenicizarea și pregătirea liderilor de biserică în casa unui lucrător, într-o țară unde accesul la creștinism este mai restricționat. Esența acestei discuții stă în faptul că, odată ce bisericile sunt organizate, încă va mai rămâne lucrare strategică de făcut de către misionarii din afară. N-ar trebui să lăsăm ca pasiunea noastră bună de a căuta oile pierdute în pășuni noi să ne determine să neglijăm turmele care au fost deja adunate și care sunt răscumpărate prin sângele prețios al lui Hristos.

FOCALIZAREA PE LUCRAREA CARE ESTE FĂCUTĂ BINE

De asemenea, trebuie să ne concentrăm susținerea pe acei lucrători care excelează atât în teologia lor, cât și în practica personală. Bisericile și oamenii au fost adesea ezitanți în a evalua în profunzime teologia și calitățile lucrătorilor pe care i-ar susține. Acest lucru mi se pare total greșit. Dacă un lucrător se simte jignit că vreți să îi cunoașteți în detaliu teologia, acest lucru ar trebui să fie un steguleț roșu important pentru voi. Majoritatea lucrătorilor pe care i-am cunoscut de-a lungul anilor au fost foarte fericiți să discute felul în care ei înțeleg teologia. Inițial, ai putea să le ceri să își dea consimțământul cu privire la mărturisirea de credință a bisericii tale. Folosește-te de înțelepciune pentru a determina cât de multă abatere de la mărturisirea de credință a bisericii tale este acceptabilă. O altă modalitate de a identifica teologia lor este să le pui întrebări cu privire la care anume cărți i-au influențat în lucrare. Evident, vizitarea și cunoașterea misionarilor la nivel personal este cea mai bună modalitate de a descoperi ce cred ei.

În mod specific, ceea ce tu cauți este să verifici ce crede acel misionar sau candidat la lucrarea de misiune cu privire la două lucruri fundamentale – Evanghelia și Biserica. Am întâlnit misionari care, așa cum am văzut, iubeau Evanghelia, dar nu puteau să o prezinte clar sau nu păreau să înțeleagă importanța unor concepte precum pocăința sau natura Trinitariană a Evangheliei.

Foarte adesea m-am întâlnit cu persoane trimise cu titulatura de plantator de biserică, și care erau foarte confuzi atunci când au fost întrebați: „Ce este o biserică și ce anume face ea?” Unii pur și simplu nu știau. Alții au oferit răspunsuri care țineau de preferințele personale, și care nu aveau suport în Biblie. Dar câțiva s-au lansat într-o descriere saturată de Biblie a semnelor esențiale ale unei biserici și a funcțiilor ei biblice, de parcă ar fi folosit tonalitatea drăgăstoasă a unui bărbat care-și descria soția. Susțineți-i pe acești misionari!

În mod asemănător, veți dori să evaluați calitatea practicii personale a misionarilor, atât în slujirea lor, cât și în orice altă lucrare pe care o fac pe terenul de slujire. Puneți întrebări legate de aceste lucruri. Dacă un misionar se simte ofensat că îi cereți o descriere a ceea ce a făcut de-a lungul ultimei săptămâni sau luni, faceți-vă griji. Mulți misionari lucrează în contexte în care au parte de foarte puțină supraveghere directă. Majoritatea sunt credincioși, dar, pentru că sunt ființe omenești decăzute, unii nu vor fi așa. Simpla dorință a unora de a se muta în alte țări pentru Evanghelie nu spune nimic despre caracterul, competența sau etica muncii lor. Atâta cât puteți vedea, au aceștia o reputație bună printre ceilalți expatriați sau printre cei din populația locală?

Această preocupare ar trebui să se extindă apoi la orice activități seculare în care aceștia s-ar putea implica. Dacă un misionar are o firmă de care se folosește pentru a obține o viză într-o națiune ostilă față de Evanghelie, puneți întrebări despre acea firmă. Face el în mod real ceea ce pretinde că face, sau doar se folosește de acea firmă pentru a minți față de guvernul țării gazdă?

Cauza Evangheliei este rareori slujită de către misionari care mint despre lucrarea lor pentru a obține astfel acces pentru răspândirea adevărului. Acesta este un domeniu care comportă aspecte care stau în zona gri, dar în general ar trebui să ne asigurăm că lucrătorii noștri sunt integri și dedicați adevărului în toate lucrurile. Cum dau ei socoteală față de noi? La cel mai elementar nivel, noi facem acest lucru prin a-i sprijini financiar pe cei care lucrează cu integritate și retragem susținerea celor care nu fac acest lucru.

Totuși, atunci când îi cercetați pe lucrători, țineți cont de echilibrul dintre timpul lor și nivelul susținerii financiare pe care le acordați. Acest lucru poate suna carnal, dar nu-i poți dona unui misionar câteva sute de dolari pe an și să te aștepți de la el sau ea să petreacă o mulțime de timp răspunzând întrebărilor tale. Acest lucru ne duce înapoi la sfatul meu de mai devreme de a-ți concentra susținerea financiară pe câțiva oameni. Dacă biserica ta dăruiește o parte importantă din banii care acoperă nevoile financiare ale misionarului, asta totuși schimbă situația, nu-i așa? De aceea, este rezonabil ca, într-o astfel de circumstanță, să te aștepți ca misionarul respectiv să răspundă în consecință dedicării bisericii tale în susținerea lui financiară. Întrucât noi toți avem resurse financiare limitate pe care să le oferim, dorim să susținem misionari care lucrează cu excelență în toate lucrurile.

CONCENTRAREA PE OAMENII PE CARE ÎI CUNOAȘTEM ȘI ÎN CARE AVEM ÎNCREDERE

În același timp, noi dorim ca misionarii pe care îi susținem să fie cunoscuți nu doar de către liderii bisericii, ci și de întreaga congregație. Este mult mai ușor pentru păstorii și liderii de misiune să fie încântați să îi susțină pe misionarii pe care îi cunosc din facultate sau pe care i-au întâlnit la vreo conferință. Acela poate fi un bun punct de plecare. Dar dacă vrem ca sprijinul nostru pentru lucrarea misionară să fie unul asumat de întreaga congregație, atunci trebuie să implicăm nu doar banii bisericii, ci și relațiile dintre noi.

Probabil că cel mai bun mod de a face acest lucru constă în a manifesta ospitalitate față de misionarii voștri, în mod special în decursul vizitelor lor acasă. Acest lucru poate fi costisitor, dar roada produsă în relațiile cu ei este neprețuită. Relațiile dintre voi și ei vor crește în același timp, fiind mai puternice pe măsură ce veți găsi modalități de a trimite membri, și în special lideri ai bisericii, care să petreacă timp prețios cu lucrătorii voștri de peste hotare. Relațiile sunt critice.

Păziți-vă de o concentrare pe viteză, numere și rețete

În acest moment trebuie adăugat un avertisment în ce privește implicarea noastră în lucrarea de misiune. Atunci când evaluăm proiectele de misiune, organizațiile misionare și lucrătorii, trebuie să conștientizăm că înclinația noastră naturală după viteză, cifre mari și scurtături poate adesea să conducă la rezultate tragice în lucrarea de misiune.

Am vizitat personal mai multe țări unde misionari bine intenționați au devenit atât de urgenți în umblarea lor după creștere rapidă și cifre, și au devenit atât de nepăsători în ce privește metodele lor, încât noi biserici au fost rapid declarate ca plantate, după care au fost abandonate într-o modalitate care seamănă mai degrabă cu un soi de avort spiritual decât cu o naștere. Dorința lor după utilizarea de scurtături s-a concretizat în faptul că lucrarea aceea lentă de predicare biblică, răbdătoare, a fost dată la o parte. Cum era de așteptat, aceste noi adunări au căzut ușor pradă învățăturii false, sectelor sau pur și simplu s-au desființat. Au trecut zeci de ani și rănile încă nu sunt vindecate. Cel mai tragic este că nenumărate suflete din aceste locuri cred acum că au văzut și au încercat creștinismul, când, de fapt, acest lucru nu s-a petrecut. Drept rezultat, acești oameni au ajuns să fie împietriți față de Evanghelia biblică, chiar dacă cineva le-o mărturisește acum cu credincioșie. Dumnezeu să ne ierte!

Lucrarea de misiune este urgentă, dar ea nu trebuie făcută în chip ușuratic. Sigur, noi ne dorim un seceriș bogat, dar Dumnezeu n-a garantat nicăieri rata de creștere. Dimpotrivă, atunci când ne uităm în Biblie, constatăm o preocupare repetată pentru ca misionarii lui Dumnezeu să nu abandoneze niciodată lucrarea sârguincioasă, credincioasă și răbdătoare. Poate că nicăieri nu este acest lucru ilustrat mai izbitor ca în însărcinarea pe care Pavel i-o dă lui Timotei, colegul său misionar și plantator de biserică. Pavel sublinia:

„Te rog fierbinte, înaintea lui Dumnezeu și înaintea lui Hristos Isus, care are să judece viii și morții, și pentru arătarea și Împărăția Sa: propovăduiește Cuvântul, stăruiește asupra lui la timp și ne la timp, mustră, ceartă, îndeamnă cu toată blândețea și învățătura” (2 Timotei 4:1-2).

Acele cuvinte din final – „cu toată blândețea și învățătura” – ar trebui să sune în urechile noastre oridecâteori evaluăm eforturile și parteneriatele noastre misionare. Dumnezeu știe că putem fi ispitiți de dorința după rezultate vizibile și imediate, lucru care va conduce la misionari ce vor fi lipsiți de răbdare, nepăsători, superficiali și prea grăbiți.

Ce s-ar fi putut întâmpla oare dacă bisericile din ultimul secol ar fi fost suficient de înțelepte să-și retragă suportul de la acele lucrări care păreau prea bune pentru a fi adevărate, sau dacă ar fi îndrăznit să pună mai multe întrebări cu privire la cifrele raportate de misionari? Ce s-ar fi întâmplat dacă acestea ar fi fost implicate relațional și ar fi corectat cu grijă lucrarea care ar fi luat o traiectorie greșită, aducând-o înapoi pe calea credincioșiei răbdătoare? Sigur, nu mai putem schimba trecutul, dar, cu ajutorul lui Dumnezeu, putem face lucrurile mai bine de acum înainte.

Metodele nepăsătoare de plantare de biserică nu sunt singurul nostru pericol. Afinitatea naturală după rapiditate, volum și ușurătate poate să ne conducă de asemenea la ideea de a ocoli bisericile existente. Putem fi ispitiți să ignorăm bisericile indigene considerându-le greșite sau chiar irelevante, în special dacă impactul lor numeric a fost marginal. Totuși, care ar fi efectul dacă, în loc să le ignorăm, le-am implica, atât pentru a învăța de la ele cât și pentru a le ajuta? Chiar dacă le lipsesc unele dintre metodele moderne de multiplicare pe care noi le îndrăgim, nu este oare posibil ca aceste biserici să cunoască ceva ce noi să nu știm despre acea societate?

Când învățăm valoarea bisericilor existente, impactul poate fi profund, de durată și glorios. Cunosc un misionar dintr-un mare oraș din Europa de Est, unde vin să lucreze mai multe milioane de muncitori musulmani din toată Asia Centrală. El s-a mutat acolo pentru a încerca să le vestească Evanghelia, să îi pregătească și să mobilizeze convertiți musulmani. Acest misionar i-a încurajat să se întoarcă în țările lor pentru a planta biserici făcătoare de ucenici peste tot în Asia Centrală. Totuși, spre deosebire de mulți misionari, el n-a ignorat bisericile locale protestante din orașul lui, chiar dacă aveau o reputație îndoielnică și manifestau un dispreț față de vecinii lor musulmani. Deși s-a implicat personal în a duce Evanghelia la imigranții musulmani, el a investit în același timp în relația cu bisericile existente din acea cultură majoritară. Astfel, a construit încredere. A căutat apoi creștini locali care să aibă maturitate în credință.

Apoi, încetul cu încetul, a început să creeze legături între aceștia și convertiții musulmani. Ei au fost uimiți să întâlnească foști musulmani care primiseră adevărul lui Hristos și care erau pasionați să se întoarcă acasă cu acel mesaj. Apoi, pe baza anilor de experiență în evanghelizarea musulmanilor, el a început să îi ajute pe liderii bisericii locale să facă propriile eforturi de a-i evangheliza pe musulmani.

Într-o vizită recentă la acest prieten, stăteam la balconul apartamentului său construit în epoca sovietică.

Pe măsură ce îmi beam ceaiul și priveam masele de oameni care mărșăluiau prin parcul de vizavi, l-am întrebat despre planurile de viitor. Situația străinilor devenea din ce în ce mai complicată. Probabilitatea de a fi expulzat de către guvern era tot mai mare. Prietenul meu și soția lui erau îndurerați la gândul că ar putea să fie nevoiți să plece din oraș și, astfel, să stea departe de oameni pe care îi iubeau. Totuși, privind dincolo de ceașca lui de ceai, mi-a spus cu o încredere neclintită că era deja prea târziu. Chiar dacă autoritățile i-ar fi expulzat în acel moment, lucrarea lor și pasiunea pentru evanghelizarea imigranților musulmani se răspândise în destule biserici locale și devenise cu timpul tot mai largă și mai profundă. Cu doar câteva luni mai devreme, unele dintre aceste biserici organizaseră din proprie inițiativă o întâlnire pentru a încuraja și pregăti alte biserici pentru evanghelizarea musulmanilor. Torța fusese aruncată în pădure. De aceea, dacă purtătorul torței avea să fie izolat, acest lucru nu mai putea influența situația cu nimic.

Mă gândeam atunci la cât de diferită ar fi fost situația dacă acest cuplu ar fi hotărât să lucreze de unii singuri. Ce s-ar fi întâmplat dacă ei ar fi crezut că metodologiile lor occidentale ar fi fost superioare celor din bisericile locale existente și dacă le-ar fi ignorat complet? Ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi fost atât de dedicați plantării rapide de noi biserici, încât s-ar fi simțit complet inutili în relație cu bisericile care făceau această lucrare a Evangheliei vreme de generații în acea societate? Din fericire, nu au făcut aceste greșeli. Drept rezultat, mă pot aștepta ca impactul lor să continue în aceste biserici până când Hristos se va întoarce.

Intră în parteneriat cu cei care caută credincioșia

Ce implicații are acest lucru atunci când ne gândim la persoanele pe care să le susținem? Ei bine, înseamnă că trebuie să prioritizăm eforturile către misiunea care se concentrează pe biserica locală, fie prin plantare de biserici, fie prin consolidarea bisericilor existente. Chiar dacă sunt cu siguranță și alte lucruri bune pe care le putem susține ca indivizi și biserici, acele două categorii sunt norma Scripturii și focusul misiunii pentru cea mai mare parte din ultimii 2000 de ani. Ambele merită să investim în ele cu cei mai buni oameni pe care îi avem, exact așa cum a făcut apostolul Pavel.

Și din nou, acest lucru probabil că înseamnă să punem ocazional niște întrebări delicate despre misionari și organizații misionare. Întreabă-i ce plan au pentru a ajunge la obiectivul plantării unei biserici. Unele grupuri au o viziune de a înființa o întreagă mișcare, în cadrul căreia sute de biserici plantează mii de biserici, într-un soi de reacție în lanț. Acesta poate fi un lucru minunat pentru care să ne rugăm și să nădăjduim că va fi împlinit. Dar întreabă aceste grupuri cum intenționează să ajungă să planteze primele biserici și cum speră să pregătească lideri capabili să răspândească învățătura sănătoasă. Răspunsurile la aceste întrebări sunt de departe mai importante decât viziunea lor grandioasă. Tot așa, alții ar putea să vorbească mai mult despre metode noi decât despre Biblie. Noile metode sunt bune, dacă ele se raliază Scripturii, dar dacă vreun lucrător sau organizație misionară le prezintă ca fiind noul „secret” pentru a le deschide ușa popoarelor pentru Hristos, ține-ți portofelul la locul lui, și stai departe de așa ceva.

Dumnezeu este Cel care decide dacă vom vedea lucruri mărețe în timpul vieților noastre sau nu. Noi suntem cu toții chemați să fim credincioși atât în timpuri roditoare, cât și în vremuri secetoase. Succesul este în mâinile lui Dumnezeu. Asta înseamnă că ar trebui să susținem misionarii și organizațiile care înțeleg poruncile biblice ale perseverenței credincioase. Nu fiți atrași de promisiunea grandioasă a scurtăturilor care oferă o rută rapidă și ușoară către rezultate. Schemele acestea, asemănătoare celor de îmbogățire rapidă, sunt întotdeauna atractive, dar rareori un substitut autentic pentru lucrarea asiduă și pentru credincioșia în timp.

Noi nu trebuie să fim atenți doar de dragul nostru, ci și de dragul sufletelor misionarilor pe care îi susținem. Așa cum spunea Charles Bridges, un bătrân păstor englez, „sămânța poate să stea ascunsă în pământ până când noi înșine ajungem acolo, și abia după aceea să răsară”⁷. Cu alte cuvinte, lucrarea bună a Evangheliei nu va aduce întotdeauna rezultate vizibile și imediate. Uneori am putea să nu trăim să vedem secerișul. Sigur, aceasta este o realitate dură, greu de acceptat pentru oricine. Iar misionarii nu sunt niște oameni diferiți de noi. Mulți au fost ispitiți să lase deoparte învățătura biblică sau chiar să modifice mesajul Evangheliei pentru a da impresia unor rezultate aparente rapide, pe când succesul real vine cu pași mici.

Dar noi, în calitate de susținători ai lor, ar trebui să le fim un ajutor, nu o piedică în această privință. Nu trebuie să facem vreodată lucrarea celui rău prin a-i ispiti să păcătuiască, presându-i să facă lucruri lipsite de credincioșie. Totuși, paradoxul este că facem aceste lucruri când le cerem indicatori de succes care îi forțează, implicit, la astfel de atitudini. Dacă le comunicăm subtil o dorință după o anumită cotă de botezuri, așa cum au făcut unii, am putea, fără să ne dăm seama, să ne asumăm rolul lui Petru din Matei 16:23. Acolo, Domnul îl mustră, spunându-i: „Înapoia Mea, Satano: tu ești o piatră de poticnire pentru Mine! Căci gândurile tale nu sunt gândurile lui Dumnezeu, ci gânduri de ale oamenilor” (Matei 16:23). Lăsați-l pe diavolul să-și facă singur lucrarea. Nu trebuie să-l ajutăm noi.

Capitolul 5

PARTENERIATE SĂNĂTOASE ÎN MISIUNE

Dacă vei întreba mai mulți misionari despre parteneriatele cu bisericile, vei auzi povești foarte diferite⁸. Unii îți vor vorbi despre biserici obositoare, care cred că au toate răspunsurile și nu se opresc niciodată pentru a pune întrebări sau pentru a învăța, sau despre nenumărate emailuri și apeluri Skype într-un efort de a ajunge la armonie, doar pentru a sfârși în frustrare. Alți misionari îți vor arăta încântarea lor, povestindu-ți despre bisericile care au ajuns să-i cunoască, să îi respecte și care nu doreau nimic altceva decât să le slujească. Dacă vei asculta îndeaproape la felul în care un misionar vorbește despre o bună relație cu adunarea care îl susține, pun pariu că vei fi în măsură să miroși aroma smereniei, cu un accent generos de încredere în ea.

ÎNCREDEREA ȘI SMERENIA – DOUĂ FAȚETE ALE ACELEIAȘI MONEDE

Încrederea și smerenia merg mână în mână. Acolo unde există încredere, este mai ușor să acționezi cu smerenie. Iar smerenia se va manifesta în general prin încredere. Încrederea este terenul în care crește cel mai bine smerenia, dar construirea unor relații bune poate să nu creeze de la început impresia specială a unei acțiuni făcută în smerenie.

Cea mai bună modalitate de a construi relații caracterizate de smerenie este să fii insensibil de selectiv în legătură cu persoanele cu care vei face parteneriat. Într-un parteneriat căruia îi lipsește un nivel rezonabil de încredere, o parte nu poate să se supună celeilalte într-un mod responsabil. Nu poți să te supui cu smerenie pentru că, fără încredere, supunerea voluntară nu este altceva decât un act pur și simplu iresponsabil. Dacă crezi că un misionar nu face o treabă bună sau că se comportă neînțelept, de ce să-i încredințezi fonduri și oameni de care el să nu se folosească decât în mod neadecvat?

Simplu exprimat, atunci când luați în considerare stabilirea unui parteneriat pe termen lung cu un misionar, fie că este vorba de cel pe care îl trimiteți voi sau de cel pe care îl adoptați, printre primele întrebări pe care să vi le puneți ar trebui să fie aceasta: „Avem oare încredere cu adevărat în această persoană?” Are această persoană o teologie sănătoasă cu privire la Evanghelie și cu privire la natura și lucrarea Bisericii, așa încât să-l putem susține din toată inima? Demonstrează o reputație a unei bune judecăți și integrități? Dacă misionarul ar locui în orașul vostru, ați fi gata să-i încredințați poziția de lider sau prezbiter în biserica voastră?

Unii oameni nu se simt deloc confortabil să pună întrebări de genul acesta. Lor li se pare prea îngust sau mândru să evalueze un misionar atât de riguros. Dar alternativa este mult mai rea: o relație marcată de prezumții, dispute și scopuri contrare. Nimeni n-are nevoie de așa ceva.

ȘASE CARACTERISTICI ALE UNUI PARTENERIAT SĂNĂTOS

Vreau să prezint șase principii ce ar trebui să caracterizeze parteneriatul cu lucrătorii implicați în evanghelizarea mondială. Dar înainte de a ajunge acolo, aș vrea să clarific în ce constau aceste principii și în ce nu constau ele. Ele nu sunt lucruri direct poruncite în Scriptură, dar nici nu sunt niște banale observații sau bune practici despre ceea ce ar părea să facă parteneriatele eficiente. Dimpotrivă, aceste idei decurg din priorități biblice ale bisericilor și ale lucrării de plantare de biserici.

Prioritățile generale includ importanța smereniei (Filipeni 2:1-11; 1 Petru 5:5), crearea și modelarea poporului lui Dumnezeu prin Cuvântul Lui (Ezechiel 37:1-14; Matei 4:4; 2 Timotei 4:1-3), frumusețea cooperării între biserici în lucrarea Evangheliei (3 Ioan) și caracterul potrivit al dragostei dedicate pentru anumiți misionari (Filipeni 4:10-20). Speranța mea este că, reflectând la aceste principii generale, bisericile vor fi ajutate să analizeze cu mai multă atenție felul în care se implică cu smerenie în lucrarea mondială a Evangheliei.

1. Atitudinea de slujitor

Orice parteneriat începe cu motivațiile care vă aduc la aceeași masă. Ce anume căutați– să le slujiți misionarilor de departe, sau să fiți slujiți de ei? Nu treceți peste acest lucru printr-un fel de fluturat mental al mâinii, ci gândiți-vă la el cu onestitate. Multe biserici par să se uite la parteneriatele de misiune ca la o modalitate de a-și îmbunătăți propriul „program de misiune”, în loc să le privească drept o cale de a-I sluji lui Hristos slujind misionarilor Lui.

Susținerea propriei imagini este cu adevărat un lucru nepotrivit pentru creștini. În Biblie este clar că poporul răscumpărat al lui Dumnezeu trebuie să fie marcat întotdeauna de smerenie. Cât de ironic este să slujești într-o altă cultură pentru a-I aduce slavă lui Hristos, în timp ce te ocupi de acest lucru cu egoism sau mândrie. Dimpotrivă, noi ar trebui să ne străduim să manifestăm smerenie în parteneriatele noastre internaționale, pentru că avem nevoie disperată de har. Ca în toate celelalte lucruri, și în acesta „Dumnezeu stă împotriva celor mândri, dar celor smeriți le dă har” (1 Petru 5:5).

O atitudine de slujitor este de o importanță specială pentru bisericile care s-au bucurat de o măsură mai mare de succes numeric la ele acasă. Este foarte ușor ca până și un simțământ corect de recunoștință și încredere să se transforme într-o prezumție mândră că voi știți ce este cel mai bine într-o altă cultură.

Am observat conversații absurde, în cadrul cărora un lider de biserică, care nu știa aproape nimic despre limba sau obiceiurile dintr-o altă țară, încerca să „preia controlul” pentru a „ajuta” un slujitor misionar „să facă evanghelizare mai bine” și „să crească biserica”. În orice societate, acest fel de a sfătui se bazează pe idei pragmatice, comerciale, care sunt nebiblice și centrate pe om. Dar chiar și când sfatul este cu adevărat înțelept și biblic, impunerea lui asupra unui misionar într-un fel lipsit de atenție sau prea rapid poate să facă acel sfat neatractiv.

În orice caz, este mai bine ca biserica ta să găsească oameni pe teren în a căror judecată și teologie să aveți deja încredere, pentru ca astfel să puteți să stați liniștiți. Atunci când formați parteneriate (în special cele concentrate pe plantarea de biserici) n-ar trebui să plecați de la prezumția că există unitate de gândire teologică, ci să discutați onest chestiuni precum evanghelizarea, eclesiologia, soteriologia și multe altele, și asta înainte de a forma acel parteneriat. Faptul că ambii parteneri se etichetează „evanghelici” sau că aparțin aceleiași denominații poate să nu fie suficient.

Așadar, cum ar trebui să arate în practică un parteneriat caracterizat de smerenie și atitudine de slujire? Ei bine, el este dominat de o dorință de „a face orice în slujire”.

Un bun punct de plecare este să fim dornici să facem orice consideră util lucrătorii din teren sau liderii de misiune. Poate să însemne să spunem ceva de genul, „Ce putem face pentru a-ți sluji și a intra în parteneriat cu tine? Nimic nu este prea mare sau prea mic.”

Această disponibilitate de a începe de la lucruri mici și de a fi credincioși într-un parteneriat care să se adâncească progresiv este deosebit de important pentru construirea încrederii.

Unii lucrători din străinătate au petrecut ani de zile învățând o limbă și implicându-se în acea societate, dar au avut parte doar de echipe nefolositoare pe termen scurt, care au venit din Statele Unite și le-au ruinat anii de muncă. Temerea lor este legitimă.

Totuși, atunci când o biserică demonstrează o disponibilitate de a-i ajuta pe misionari chiar și în modalități mărunte, din spatele scenei – precum să poarte de grijă copiilor lor în timp ce părinții participă la întâlniri de pregătire – ei le câștigă încrederea acelor misionari și deschid oportunitatea de a aduce schimbările biblice cu atenție.

2. Coordonate de păstori

Conducerea nu începe cu pasiunea păstorului pentru misiune, căci acest lucru este minunat, dar insuficient. Ea începe când un păstor predică în mod regulat din întreg corpusul Scripturii, prezentând duminică de duminică implicațiile Evangheliei. Dumnezeu este un Dumnezeu misionar. El are o pasiune pentru popoare, iar Scriptura este plină de ilustrații ale acelei pasiuni. De la cărțile lui Moise, la cronici, profeți și apoi de-a lungul Evangheliilor și epistolelor, pasiunea lui Dumnezeu de a chema la El închinători de orice limbă, din orice seminție, din orice norod și din orice popor este un aspect fundamental (v. Geneza 12:2-3; Isaia 19:19-25; sau Apocalipsa 7:9-10, acestea fiind doar câteva exemple).

Bisericile ale căror păstori predică în mod regulat acest mesaj biblic bogat vor începe să vadă lumea fiind modelați de el. Vor învăța că Evanghelia are de face cu mult mai mult decât cu simpla creștere a bisericii „lor”. Ea are de-a face cu mai mult decât societatea lor sau țara lor. Evanghelia este deschisă tuturor oamenilor de pretutindeni. Atunci când înțelegem atât urgența acestei responsabilități – „cum vor propovădui, dacă nu sunt trimiși?” (Romani 10:14-16) – și măreția și vrednicia lui Dumnezeu, atunci vom alimenta o pasiune care afectează întreaga congregație. Predicarea de acest fel, de fapt, este lucrul primordial pe care un păstor îl poate face pentru a-și conduce congregația în lucrarea de misiune.

Dar un păstor nu trebuie doar să predice, ci el trebuie să se și roage regulat de la amvon pentru lucrarea Evangheliei din toată lumea. Acest lucru transmite în inimile celor din turma sa ideea că Împărăția lui Dumnezeu are de-a face cu mai mult decât doar „grupul nostru”. Aceasta expune mințile lor înaintea planului vast, global al lui Dumnezeu. Astfel de rugăciuni le reamintesc în fiecare duminică celor din congregație că Isus este Domnul poporului din Tobago, Uzbekistan și Bhutan la fel cum este Domn peste orașul lor.

John Stott, un renumit păstor britanic, a vizitat cândva o bisericuță dintr-un sat din Anglia. La auzul rugăciunii pastorale, care nu depășise niciodată până atunci interesele comunității aceleia mărunte, el a însumat acea rugăciune, spunând: „Am rămas întristat, pentru că percepția mea a fost că această biserică se închina unui Dumnezeu de cătun, fabricat de ei. Nu vedeau nevoile lumii și nici nu făceau vreo încercare de a cuprinde această lume în rugăciune”⁹.

Rugăciunea de la amvon, care cuprinde cauza mondială a lui Hristos, este unul dintre cele mai bune antidoturi față de acest provincialism care Îl minimizează pe Dumnezeu. Astfel de rugăciuni pot face mai mult pentru lărgirea inimii unei congregații decât ți-ai putea imagina.

În final, un păstor care modelează cu credincioșie pasiunea congregației sale prin Cuvânt, poate apoi să le îndrepte privirile către felul în care să-și dirijeze pasiunea prin a fi primul exemplu în susținerea lucrării de misiune. El n-ar trebui să meargă singur în această călătorie, ci ar trebui să aibă alături de el lideri importanți ai bisericii. Când un păstor demonstrează importanța lucrării trans-culturale a Evangheliei prin a-și dedica timp pentru aceasta, impactul asupra congregației poate fi imens.

Implicarea actuală a congregației noastre în parteneriate din Asia își găsește izvorul, în parte, într-o călătorie făcută în anul 2000, când păstorul nostru senior a călătorit în Turcia pentru a predica la o întâlnire de lucrători misionari. Acest exemplu pastoral a ajutat la deschiderea unui parteneriat care a crescut acum, fiind una dintre principalele modalități de implicare în misiune a congregației noastre.

3. Bazate pe relații

Parteneriatele n-ar trebui să fie bazate pe proiecte, ci pe relații la nivel personal. Suntem adesea ispitiți să credem că ar trebui să ne implicăm în multe locuri din lume pentru a putea fi credincioși față de Marea Trimitere. Totuși, încercarea de a ține legătura cu multe persoane situate în locuri variate ajunge adesea să conducă la relații superficiale și ineficiente. Așa cum am văzut la începutul capitolului 4, în majoritatea cazurilor, bisericile ar proceda mai bine dacă ar alege câțiva misionari și ar dezvolta relații profunde cu lucrarea lor. Acest fel de focalizare necesită recunoașterea smerită a faptului că, chiar dacă Dumnezeu este infinit, tu și congregația ta nu sunteți infiniți. Și implică o antrenare în dragoste de a rezista ispitei de a vă extinde prea mult implicarea congregației în angajamente superficiale de fiecare dată când auziți de vreo oportunitate nouă. Cu toate acestea, rezultatele pentru înaintarea Împărăției pot fi uimitoare când astfel de antrenamente și o astfel de concentrare prevalează.

Din nou, atunci când evaluați pe cine să susțineți, aș putea spune că, pentru biserica noastră, s-au dovedit de ajutor trei principii. Noi încercăm să intrăm în parteneriat cu lucrători care ar putea fi caracterizați în felul următor:

Excelează în lucrarea lor. Noi dorim să intrăm în parteneriat cu misionari care își fac lucrarea bine și care gândesc biblic în felul în care o împlinesc.

Sunt strategici în focalizarea lor. Dorința noastră este să facem parteneriat cu lucrători care se străduiesc în locurile unde există puțină lumină a Evangheliei sau unde lucrarea lor țintește la întărirea bisericilor locale.

Sunt larg cunoscuți de către congregație. Noi ne dorim parteneriate cu misionari care nu sunt doar cunoscuți liderilor bisericii, ci sunt cunoscuți – sau sunt gata de a se face cunoscuți - întregii biserici.

Dacă faceți parteneriat cu lucrători din afara congregației voastre, ar trebui să vă gândiți la nivelul de relație pe care vi-l doriți cu ei, ca biserică locală. Aceasta poate presupune să faceți o călătorie pentru a-i vizita în teren înainte de a intra oficial în parteneriat.

Situația ideală este când ei ar putea să petreacă un timp suficient printre membrii bisericii voastre. Nu mă refer aici la un sfârșit de săptămână prelungit, ci chiar la luni de zile.

Una dintre modalitățile minunate în care puteți face asta este să-i invitați pe acești potențiali parteneri în misiune să petreacă o perioadă mai îndelungată în adunarea voastră și să le asigurați cazare gratuit.

În biserica noastră, în general noi nu intrăm într-un parteneriat oficial cu misionari până nu suntem în măsură să petrecem suficient de mult timp alături de ei, formând relații între ei și congregație.

Da, aceste lucruri pot încetini planul inițial, dar rezultatul pe termen lung în viețile tuturor merită prețul.

4. Centrate pe dedicare

Biserica ta ar trebui să fie gata să se angajeze în mod serios față de misionarii cu care intrați în parteneriat. Misionarii vorbesc mult prea adesea despre biserici bine intenționate la început, dar care ajung să le fie parteneri doar când e vreme bună, sau care își pierd interesul pentru parteneriat când situațiile de pe teren le limitează implicarea prin călătoriile scurtă durată sau prin anumite proiecte. Prin contrast cu această situație, gândiți-vă să vă dedicați slujirii unei echipe de misionari în orice modalitate în care ei găsesc util. Fiți gata să faceți călătorii dacă ei le consideră utile. Fiți gata să nu îi vizitați, dacă momentul nu este oportun. A fi focalizați pe dedicare înseamnă și să lucrați având o perspectivă pe termen lung. Vor fi ani buni și ani răi. Fiți gata să slujiți și când parteneriatul este încurajator, dar și când este pur și simplu dificil. În final, această dedicare ar trebui să se manifeste într-o dorință de a celebra credincioșia biblică profundă, chiar dacă roada vine încet. Făcând acest lucru, puteți să-i ajutați pe misionarii cu care intrați în parteneriat să reziste ispitei seducătoare după rezultate vizibile imediate, lucru care i-a făcut pe mulți lucrători să fie la început plini de entuziasm, dar mai apoi să dilueze Evanghelia în această goană după „succes” rapid. Dedicarea voastră în credincioșie poate să îi ajute pe misionarii cu care sunteți parteneri să persevereze în propovăduirea mesajului biblic al Evangheliei, chiar și atunci când nu se văd rezultate.

5. Asumate de întreaga congregație

De asemenea, n-ar trebui să fie nicio surpriză ca un parteneriat sănătos al unei biserici în lucrarea de misiune să plece în general de la premisa că întreaga biserică, nu doar o mână de lideri, își asumă în realitate parteneriatul. Atunci când membrul obișnuit al bisericii înțelege câtuși de puțin din atenția acordată și direcția în care se îndreaptă parteneriatul bisericii în misiune, atunci se pune temelia unei relații rodnice. Acest lucru poate fi încurajat prin informarea regulată a întregii biserici cu privire la implicarea ei în lucrarea internațională. În biserica unde merg eu, facem așa ceva prin a aduce un scurt raport în decursul întâlnirilor membrilor și prin rugăciuni regulate pentru misionari, în fiecare seară de duminică.

Pentru a ajunge în acest punct, biserica noastră a încercat să predice faptul că preocuparea activă pentru lucrarea de misiune constituie o parte a vieții de creștin, nu un supliment opțional. Pentru noi, acest lucru a însemnat și eliminarea comitetelor speciale pentru misiune și acordarea slujbei de supraveghere a eforturilor misionare către prezbiterii bisericii. Acest lucru i-a ajutat pe membri să vadă că misiunea este o parte esențială a lucrării bisericii, nu una dintre multele slujiri opționale periferice, rezervată anumitor oameni care „sunt interesați de așa ceva”.

În același timp, este important să implicăm bisericile în rugăciunea pentru misiune. În adunarea noastră, ne este adusă înainte o actualizare scurtă, de câteva minute, în fiecare seară de duminică, pentru un lucrător pe care îl susținem (din aproape 20 în total), apoi ne rugăm pentru acea persoană. Atunci când vreunul dintre misionari se află în oraș, îl găzduim și îl aducem să vorbească înaintea întregii congregații. Apoi ne rugăm pentru el. În plus, noi inserăm nume și informații generale despre misionarii susținuți într-o listă de rugăciune care este înmânată fiecărui membru din biserica noastră. În afara situațiilor când suntem limitați de rațiuni de securitate pentru misionari, noi aducem numele și locația misionarilor noștri înaintea tuturor membrilor, nu doar înaintea celor din „clubul de misiune”.

6. Concentrate pe termen lung

În final, cele mai fructuoase și mai bune parteneriate vor fi în mod cert cele concentrate pe termen lung. Prin asta vreau să spun că biserica voastră ar trebui să pregătească misionari pe termen lung din propria congregație. Încă de la demararea unui parteneriat, de ce să nu formulăm în mod explicit obiectivul ca unii dintre membrii bisericii noastre să își dezrădăcineze viețile de aici și să și le planteze pe termen lung într-o altă țară, de dragul Evangheliei? Ba mai mult, dacă este posibil, de ce să nu ne propunem să formăm o întreagă echipă misionară din biserica noastră sau să intrăm în parteneriat cu biserici care gândesc la fel? Desigur, faptul că aveți încă de la început o echipă care gândește asemănător din punct de vedere teologic nu va rezolva toate problemele, dar cu siguranță că le va evita pe multe dintre ele.

Focalizarea pe termen lung poate în același timp să însemne să faceți călătorii scurte, dar cu perspectivă îndelungată. În loc să vă gândiți la a căpăta niște simple „experiențe misionare”, gândiți-vă la călătorii care să susțină lucrarea echipelor existente și dedicate pe termen lung. Priviți la lucrarea voastră pe termen scurt în principal ca la o modalitate de a-i susține pe partenerii voștri implicați pe termen lung în orice fel consideră ei că este necesar, și abia în al doilea rând ca la o modalitate de a-i crește pe membrii din propria biserică în vederea alăturării în lucrarea pe termen lung. Cei ce lucrează deja pe terenul de misiune au în general nevoie de mai multe persoane în teren – zi și noapte – nu doar de niște prieteni pasageri.

GÂNDURI DE FINAL

Aceste șase trăsături vor contribui pe termen lung la crearea unor parteneriate care să-L glorifice mai mult pe Dumnezeu și, franc spus, care să fie mai rodnice pentru toate părțile. Într-un anumit moment, ați putea avea nevoie de mai multă claritate sau de un acord mai strâns cu privire la rolurile și responsabilitățile specifice. Chiar atunci când le definiți, cel mai bine este să tratați un parteneriat mai degrabă asemenea unei adopții într-o familie sau a unei căsnicii, și mai puțin asemenea unui contract sau a unei fuziuni de companii. Poate fi un moment oportun pentru documente scrise, dar punctul de plecare în parteneriatele misionare este cel al relațiilor, cu smerenie și încredere între părți.

Parteneriatele evlavioase sunt importante nu doar cu misionarii, la nivel individual, sau cu lucrătorii indigeni, ci și cu organizațiile misionare para-bisericești. Atâta cât putem, vrem să îi cunoaștem pe cei care îi supervizează direct pe membrii bisericii noastre sau pe cei cu care intrăm în parteneriat. Multe dintre aceste principii de relaționare, încredere și dedicare se aplică și în aceste cazuri.

Tratarea dragostei și respectului reciproc ca temelia parteneriatelor în misiune nu este doar o idee prudentă, ci este una biblică. În Epistola lui Pavel către Filipeni, descoperim crâmpeie minunate ale unui parteneriat misionar sănătos, pe termen lung, bazat pe încredere și pe o relație strânsă: „Căci martor îmi este Dumnezeu că vă iubesc pe toți cu o dragoste nespusă în Isus Hristos” (Filipeni 1:8). Avem de-a face aici cu o legătură caracterizată de o dedicare pe termen lung: „pentru partea, pe care o luați la Evanghelie, din cea dintâi zi până acum” (Filipeni 1:5). Epistola lui Pavel picură dragoste, preocupare reciprocă și dedicare, precum și susținere pe termen lung. Acesta este un țel nobil pe care să ni-l însușim în parteneriatele noastre misionare. Asemenea lui Pavel și filipenilor, și noi dorim să privim înapoi peste anii de parteneriat și să spunem cu bucurie și încredere: „A lui Dumnezeu și Tatăl nostru să fie slava în vecii vecilor! Amin” (Filipeni 4:20).

Capitolul 6

REFORMAREA MISIUNII DE SCURTĂ DURATĂ

În februarie 1812, Adoniram Judson s-a îmbarcat la bordul unui vapor care pleca spre India, părăsindu-și casa și locul de baștină de dragul Evangheliei. Înainte de plecarea lui, Adoniram și-a vândut majoritatea averilor și s-a despărțit cu lacrimi de familie și prieteni. N-avea să se mai întoarcă în Statele Unite vreme de peste 30 de ani, iar atunci când s-a întors, a făcut-o pentru o vizită foarte scurtă. A murit în India în 1850, după 36 de ani de slujire misionară, mare parte a timpului slujind în Birmania. Experiența lui Judson era una destul de tipică pentru misionarii din generația lui.

La două secole după aceea, în februarie 2012, și Tony s-a îndreptat către India de dragul Evangheliei. Totuși, spre deosebire de Judson, Tony n-a vândut nimic (cu excepția câtorva prăjituri pentru strângere de fonduri). El nu și-a luat rămas bun cu lacrimi de la familie și prieteni. Nici n-a stat peste hotare vreme de 30 de ani înainte de a se întoarce acasă. De fapt, atunci când s-a suit în avionul care zbura spre India, el deja avea cumpărat biletul de întoarcere acasă, pentru zborul programat peste două săptămâni. În această privință, Tony, asemenea lui Judson dinaintea lui, este și el un personaj tipic pentru misionarii din generația lui.

Apariția și creșterea numărului călătoriilor misionare internaționale de scurtă durată probabil că a contribuit mai mult decât orice altceva la schimbarea peisajului misiunii mondiale. Personajul nostru fictiv, Tony, este reprezentantul acestei mișcări. Se estimează că peste 1 milion de nord-americani participă în fiecare an la călătorii misionare de scurtă durată în țări străine, fiind o creștere de la o valoare estimată de circa 25.000 în anii 1980. În decursul aceleași perioade, numărul de misionari implicați pe termen lung care au plecat din America de Nord a crescut foarte puțin, poate chiar deloc¹⁰. Această tendință se poate observa și în alte țări.

Ce-ar trebui să facem noi în legătură cu această schimbare masivă de direcție în folosirea resurselor? Este ea un lucru bun sau unul rău? Cum pot să răspundă bisericile noastre cu înțelepciune acestei tendințe? Dar, mai important, ce ne spune Biblia despre misiunea de scurtă durată și care este locul pe care i l-a rezervat Dumnezeu în lucrarea Lui de misiune mondială dată Bisericii Sale?

A FĂCUT PAVEL CĂLĂTORII MISIONARE DE SCURTĂ DURATĂ?

În excelenta lor carte, intitulată Mack and Leeann's Guide to Short-Term Missions,¹¹ Mack și Leeann Stiles încep prin a survola exemple de călătorii misionare de scurtă durată din Biblie. Ei urmăresc ruta și descrierea primei călătorii misionare a lui Pavel, și notează câteva idei interesante. În primul rând, Pavel stătea rareori într-un oraș mai mult de câteva luni. În al doilea rând, întreaga călătorie i-a luat aproape un an și jumătate până a ajuns înapoi acasă, la biserica din Antiohia, care îl trimisese. Cineva ar putea pe bună dreptate să arate că prima călătorie a lui Pavel a fost în realitate alcătuită dintr-o succesiune de călătorii misionare de scurtă durată. Aceasta este o observație utilă pentru oricine este ispitit să respingă prematur ideea de lucrare de scurtă durată.

Totuși, există în același timp câteva trăsături ce trebuie avute în vedere. Pe deoparte, Pavel nu pare să fi avut nevoie vreodată să învețe o limbă nouă pentru a comunica Evanghelia acolo unde a călătorit.

Răspândirea largă a limbii grecești în lumea mediteraneeană făcea ca acest lucru să nu fie necesar. Cu câteva excepții, călătoriile sale pe termen scurt par să fi fost scurte, dar fără a fi făcute astfel intenționat, iar prin asta vreau să spun că, în aproape fiecare caz, el a trebuit să plece din acel loc din cauza opoziției sau a respingerii, nu pentru că avusese vreo strategie intenționată de a rămâne acolo pentru scurt timp. N-am putea ști, desigur, cât de mult timp ar fi rămas el în fiecare loc, dacă circumstanțele ar fi fost diferite.

Totuși, există câteva situații când el pare să-și fi planificat să rămână într-un loc doar pentru scurt timp (Faptele Apostolilor 20:1-2). Mai mult, majoritatea acestor călătorii constituie vizite la adunările existente de creștini (Faptele Apostolilor 20:5-7), nu eforturi de a planta noi biserici. Nu, misiunea de scurtă durată nu este nebiblică, dar nici nu este prezentată în Scriptură ca fiind o metodă preferată pentru răspândirea Evangheliei și pentru plantarea de noi biserici. Apoi, istoric vorbind, aceasta nu a fost niciodată un lucru foarte răspândit, până în perioada recentă.

În lipsa unei direcții biblice explicite în această chestiune, trebuie să ne gândim cu atenție și să ne bazăm pe înțelepciune și pe narațiunea generală a Scripturii. Făcând acest lucru, vom avea în fața noastră câteva chestiuni îngrijorătoare legate de călătoriile misionare de scurtă durată, cel puțin când ne uităm la frecvența cu care sunt practicate acestea de către bisericile din America de Nord, care trimit misionari. Aș vrea să arăt clar, de la început, că nu sugerez ca noi să abandonăm cu totul călătoriile de scurtă durată, în lumina acestor îngrijorări. Mai degrabă, dacă am dori ca eforturile noastre de scurtă durată să fie cu adevărat utile, trebuie să luăm în considerare cu seriozitate aceste probleme și să vedem cum să le diminuăm.

ÎNGRIJORĂRI LEGATE DE CĂLĂTORIILE DE SCURTĂ DURATĂ

O problemă legată de multe călătorii de scurtă durată ține de felul cum le planificăm și promovăm. Foarte adesea, bisericile promovează astfel de călătorii vorbind despre cât de mult bine a rezultat din a căpăta „experiența misiunii” sau despre oportunitatea „de a produce o schimbare în lume”. Participanții la astfel de călătorii le vorbesc celor potențial interesați despre felul în care o astfel de călătorie i-a influențat sau chiar a revoluționat credința lor. Nu mă îndoiesc de acest lucru, dar adesea mi se pare că aceste călătorii vorbesc mai degrabă despre noi și experiențele noastre decât despre lucrarea încurajatoare a Evangheliei și despre glorificarea lui Dumnezeu. O astfel de direcție greșită nu este o greșeală măruntă. S-a spus adesea că „lucrurile cu care îi câștigăm pe oameni sunt acele lucruri pentru care îi câștigăm”. Dacă promovăm misiunea de scurtă durată centrată pe beneficiile noastre, atunci riscăm să o transformăm într-o lucrare egoistă.

Ironic este faptul că, până la urmă, costul acestui fel de gândire este suportat în mare parte de către misionarii pe termen lung pe care noi pretindem că încercăm să îi ajutăm. Dacă mergem într-o călătorie datorită a ceea ce acea călătorie poate face pentru noi, chiar dacă lucrul dorit este bun, cum ar fi creșterea spirituală, este posibil să ne formăm așteptarea ca misionarii pe care îi vizităm să-și cheltuie toată energia pentru ca noi să căpătăm experiența pe care ne-o dorim. Rezultatul final este că mulți misionari se tem de vizitele de scurtă durată și consideră găzduirea lor drept un rău necesar pentru a menține relația cu bisericile de acasă. Acest lucru este deopotrivă tragic și inutil.

În alte circumstanțe, lucrarea de scurtă durată este deconectată cu totul de misionari sau de lucrarea pe termen lung, și creează propriile probleme. În astfel de situații, lucrarea pe termen scurt poate să îmbrace o formă de trecere în grabă, atunci când echipele trec prin oraș pentru a-și împărtăși mesajul, poate printr-o piesă de teatru sau muzică, dar neevaluând în vreun fel răspunsurile față de Evanghelie sau nefăcând legături între oameni interesați și bisericile sau creștinii din acel loc. Evident, acest lucru pleacă de la prezumția că există o intenție de a propovădui Evanghelia în decursul acelei călătorii. Se pare însă că un număr tot mai mare de călătorii de scurtă durată ale bisericilor din America de Nord nici măcar nu-și propun propovăduirea Evangheliei. Mulți înțeleg misiunea ca fiind echivalentă actelor de binefacere, probabil făcute în Numele lui Hristos, dar fără a include propovăduirea Evangheliei cu acel prilej. Sau poate că ei slujesc unei congregații locale într-un fel care îi transformă pe aceștia într-un grup de oameni de care bisericile sunt dependente, dar ei sunt inutili. Fiecare dintre acestea sunt problematice în felul propriu.

În plus față de acest aspect, trebuie subliniat că majoritatea misionarilor pe termen scurt nu cunosc limba și nu capătă îndemânările culturale în decursul șederii lor scurte ca să poată rivaliza cu ceva eficiența unui misionar de carieră. În zone mai împotrivitoare față de Evanghelie, lipsa acestei înțelegeri a aspectelor culturale poate să îi determine pe cei ce slujesc pe termen scurt să spună și să facă lucruri care, în fapt, să afecteze negativ lucrarea misionarilor și a creștinilor din acea zonă. Ei pot pune piedici adevăratei lucrări a Evangheliei prin a încuraja „decizii” pentru Hristos neinformate printre cei din zonă.

De exemplu, o femeie hindusă poate fi foarte fericită să-și ridice mâna și să se roage lui Hristos ca Mântuitor, mai ales dacă i se oferă un model de rugăciune. Lucrătorii temporari naivi se întorc acasă raportând „decizia ei pentru Isus”, fără a conștientiza că tot ceea ce ea făcuse a fost să adauge încă un dumnezeu la colecția vastă a zeităților la care ea se închină. Dar rezultatul este chiar mai rău decât atât, pentru că, dacă vine ulterior un creștin și încearcă să îi explice cu acuratețe Evanghelia, cel mai probabil va fi ignorată, gândindu-se că „am bifat deja creștinismul. Mă rog lui Isus marțea, și lui Vișnu miercurea.”

Lucrătorii pe termen scurt pot în același timp să folosească metode evanghelistice care sunt ofensatoare social și care, de fapt, stârnesc persecuția ce continuă să lovească în biserica locală multă vreme după ce aceștia au zburat în siguranță înapoi acasă, însoțiți de fotografiile și poveștile lor.

La toate aceste îngrijorări se adaugă costul acestor călătorii. Având în vedere cheltuielile asociate cu călătoria, majoritatea lucrătorilor pe termen scurt ajung să coste cu mult mai mult în termeni de cost pe săptămână decât ar costa un lucrător asemănător, dar trimis pe termen lung. Pentru a finanța astfel de călătorii, bisericile ajung uneori să redirecționeze resurse de la bugetele alocate pentru lucrarea eficientă pe termen lung, iar acest lucru poate ajunge, în realitate, să împiedice lucrarea generală a Evangheliei.

Așadar, adesea nu avem de-a face cu o imagine foarte plăcută. Cu riscul de a fi dureros de direct, o evaluare echilibrată a călătoriilor misionare scurte ar scoate la iveală faptul că multe sunt ineficiente, distrag atenția de la lucrurile esențiale, risipesc și, în anumite cazuri, sunt clar contraproductive pentru cauza lui Hristos în lume.

MISIUNEA DE SCURTĂ DURATĂ CARE AJUTĂ

Acestea fiind spuse, ar trebui să eliminăm cu totul călătoriile de scurtă durată din misiunea bisericilor noastre? Nu, dar multe biserici ar putea fi nevoite să se gândească cu seriozitate la reformarea lor în modalități care să minimizeze aceste capcane frecvente. Acolo unde acest lucru se face, călătoriile de scurtă durată pot fi un ajutor și o încurajare importantă pentru lucrarea Evangheliei pe termen lung, ca și o binecuvântare pentru cei care participă și pentru bisericile care îi trimit.

Această schimbare necesară începe înainte ca vreunul dintre voi să se urce în avion. Ea începe cu felul în care gândim despre obiectivul pe care-l avem într-o astfel de călătorie. Cui vrem să fim cu adevărat de ajutor? Iată un pont important – n-ar trebui ca răspunsul la această întrebare să fie legat de noi sau de bisericile noastre. De la bun început, ar trebui să ne decidem ca fiecare astfel de călătorie să aibă ca obiectiv beneficiul lucrării misionarilor și nu al credincioșilor din biserica locală. Exprimat în modul cel mai simplu, aceasta înseamnă construirea de relații de încredere cu oamenii într-un loc unde nădăjduim să slujim. Ea mai presupune și să îi întrebăm pe ei ce vor să facem, dacă vor ceva și, oricând este posibil, să facem exact ceea ce ei ne cer.

Din nou, acesta este motivul pentru care bisericile ar trebui să-și concentreze susținerea financiară pe misionarii pe care îi cunosc și care fac o slujire bună ce țintește la plantarea sau întărirea bisericilor. Iar noi dorim să trimitem lucrători temporari pe baza aceluiași criteriu. În mod normal, acest lucru va implica să trimitem majoritatea (dacă nu chiar pe toți) lucrătorilor noștri temporari pentru a le sluji misionarilor pe care deja îi cunoaștem. Aceasta poate conduce la organizarea unui număr mai mic de astfel de călătorii de către bisericile noastre, dar este foarte probabil ca acestea să fie mai utile în astfel de circumstanțe.

Păstrați perspectiva pe termen lung înaintea voastră

Dedicarea față de acest lucru presupune să organizați misiunea de scurtă durată având în vedere în mod hotărât perspectiva pe termen lung. În realitate, acest lucru include două aspecte.

În primul rând, ar trebui să vă asigurați că aceste călătorii sunt conectate într-un fel util lucrării pe termen lung pe care o cunoașteți și o susțineți bine. De asemenea, poate presupune să-i lăsați pe cei ce vă găzduiesc să hotărască în ce moment, dacă și cu ce scop să vină membrii bisericii voastre să îi ajute. Acest lucru poate conduce la început la călătorii care ar putea fi mai puțin atractive pentru membrii bisericii voastre dar, în final, ele le vor sluji mai bine lucrătorilor din teren.

De exemplu, una dintre cele mai frecvente călătorii de scurtă durată pe care biserica mea le organizează constă din a ajuta la găzduirea de întâlniri pentru misionarii noștri pe termen lung. Acest lucru include să avem grijă de copiii misionarilor în timp ce ei participă la seminarii de pregătire. De ce? Pentru că acesta este felul în care ei ne-au spus că putem să îi ajutăm. Misionarii au nevoie adesea de acest ajutor de zi cu zi, dar ei nu-și pot permite să angajeze necredincioși din zonă, ca nu cumva cei necredincioși să îi reclame către guvernele nu tocmai prietenoase din acele țări. Apoi ar putea să nu angajeze nici credincioși din zonă, pentru ca nu cumva chiar și aceștia să ajungă să fie arestați de către autoritățile ostile de acolo. Astfel, membrii bisericii noastre călătoresc cu bucurie în jurul lumii pentru a se îngriji de copii și pentru a face alte lucruri din spatele scenei, întrucât autoritățile nu ne pot impune decât, în cel mai rău caz, să plecăm acasă.

Dar atunci când schimbăm astfel lucrarea de misiune de scurtă durată, roadele pot fi abundente. Îmi amintesc de o călătorie în Asia Centrală, unde unii dintre membrii bisericii noastre din Washington DC se îngrijeau de copiii misionarilor în vreme ce aceștia participau la o întâlnire de pregătire. Slujirea nu era, într-un fel, încântătoare sau distractivă. Locul în care era organizată întâlnirea era unul destul de neîngrijit, dar era tot ce găsiseră ei mai bun.

Cu toate acestea, într-o după-amiază, un cuplu de misionari m-a întâmpinat aproape în lacrimi. Tocmai ce își dăduseră seama că persoana care stătea așezată pe pardoseală și se juca cu copilașul lor de doi ani, și care îi schimbase scutecele toată ziua, era un oficial de la Casa Albă. Spune ce vrei despre puterea și importanța oamenilor în această lume dar, pentru acest cuplu de misionari, ideea ca cineva care să se cunoască pe nume cu președintele Americii să vină și să-și folosească vacanța pentru a-i sluji într-un fel atât de umil, a fost o încurajare uriașă. Suntem vreunul dintre noi cu adevărat prea ocupați sau prea importanți pentru a-i sluji pe misionari în felul acesta? Ne mai pasă oare dacă aceste călătorii ale noastre sunt distractive ori interesante, atâta vreme cât putem ști că sunt încurajatoare și utile?

În al doilea rând, misiunea de scurtă durată care are o perspectivă pe termen lung include un scop final ca lucrarea aceasta temporară să conducă, în timp, la situația în care anumiți membri ai bisericii voastre să ajungă cândva să se mute pe termen lung în locuri pe care le-ați slujit cu dedicare.

A face acest lucru poate să mai presupună și ca, în loc să căutați constant noi experiențe de misiune, să identificați doar câteva locuri strategice și să trimiteți oameni acolo în mod repetat, vreme de ani de zile.

Ocazional, lucrarea de scurtă durată poate să deschidă orizonturile către o lucrare nouă, într-un loc nou. Știu de câteva biserici care au făcut acest lucru în locuri unde nu existau misionari sau congregații locale. Aceste biserici au identificat o zonă strategică și, în general în parteneriat cu o organizație misionară, au pus la cale o modalitate de a trimite în acel loc grupuri mici dintre membrii lor. Adesea ei aveau să viziteze zona de câteva ori pe ani pentru a se întâlni cu oamenii și a împărți Biblii, pentru a rula un film evanghelistic sau doar pentru vizite în calitate de turiști creștini, ori chiar în parteneriat cu organizații umanitare. De-a lungul acestui proces, ei aveau să înceapă să capete o cunoaștere reală a acelei zone și a oamenilor. Ei aveau să deservească terenul, ca să spun așa, și, prin comportamentul lor și identificarea deschisă drept creștini, adesea au redus la tăcere ostilitatea locală față de ucenicii lui Hristos. Dar ceea ce a făcut această lucrare utilă a fost obiectivul de a trimite misionari pe termen lung. Fie că este vorba de o lucrare nouă sau de cultivarea unor relații existente, parte din obiectivul nostru ar trebui să fie să îi trimitem în final dintre oamenii noștri pe cei care să se alăture lucrării pe termen lung.

Pregătirea pentru călătoria de scurtă durată

Atunci când ne concentrăm pe lucrarea de scurtă durată concentrată pe plantarea sau întărirea bisericilor, se pune întrebarea: Cum să-i pregătim pe participanți să slujească bine? Iată 10 puncte pe care orice participant la o astfel de călătorie ar trebui să le ia în considerare.

1. Fiți concentrați pe slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Dumnezeu este măreț. El este infinit de vrednic să fie lăudat pentru toate trăsăturile naturii Sale. În dragostea Lui de nepătruns, Dumnezeu a ales să Se glorifice arătând îndurare prin Hristos față de păcătoși răzvrătiți și egoiști ca mine și ca tine. Acest adevăr ar trebui să umple inimile noastre cu uimire și laudă (Romani 15:8-10).

Pe cât de simplu ar suna, unul dintre cele mai bune lucruri pe care îl puteți face pentru a vă pregăti pentru o călătorie de susținere a misionarilor din străinătate este să vă gândiți profund la măreția lui Dumnezeu și la îndurarea Lui uimitoare manifestată în Evanghelie. Dumnezeu merită să fie lăudat între popoare și, de fapt, El va fi lăudat de către acestea, iar popoarele își vor găsi bucuria în El (Ioan 10:16; Apocalipsa 5:9). Nimic nu se compară cu o perspectivă măreață asupra planului glorios și universal al lui Dumnezeu, care să pună preocupările individuale și contribuțiile noastre într-o perspectivă secundară, acolo unde le este locul.

2. Fiți smeriți. Noi am fost răscumpărați de Acela care „S-a smerit și S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce” (Filipeni 2:8). De aceea, ar fi o tragedie de o proporție imensă dacă am aborda slujirea noastră față de El cu cea mai mică aroganță.

Dimpotrivă, noi ar trebui să fim cei smeriți. Ar trebui să ne lăsăm la latitudinea misionarilor din teren, și să ne supunem unii altora, în dragoste. Ar trebui să ne abținem să vorbim. Ar trebui să nu avem o părere prea înaltă despre noi, ci să fim gata să slujim. Să lăsăm ca mireasma smereniei lui Hristos să fie evidentă în tot ceea ce facem și spunem.

3. Fiți pregătiți să vă cheltuiți pe voi înșivă. Lucrarea în străinătate, ținând cont și de fusul orar dar și de un mediu cultural neobișnuit, poate fi obositoare. Așteptați-vă să vă cheltuiți pentru încurajarea și ajutorul fraților voștri misionari. Apoi așteptați-vă să simțiți acest lucru. Evident, asta nu va fi întotdeauna ceva distractiv, dar când vă simțiți obosiți, gândiți-vă la motivul pentru care sunteți așa. Este oboseala dedicării extravagante pentru Împărăția Domnului nostru. Lăsați ca până și oboseala voastră să vă reamintească de vrednicia Evangheliei.

4. Fiți flexibili. Călătoriile scurte aproape sigur că nu vor arăta așa cum ați plănuit voi. Obișnuiți-vă încă de pe acum cu această idee. Una dintre cele mai tangibile modalități în care bisericile le pot sluji lucrătorilor din străinătate constă din a nu se panica atunci când se schimbă planurile și din a nu le cere acestor misionari să rezolve totul. Pregătiți-vă încă de pe acum să aruncați cu bucurie planurile voastre la gunoi, dacă este nevoie, și să acceptați slujirea de tip „orice ni se cere”. Reamintiți-vă că obiectivul vostru final nu este să bifați o anume acțiune, ci să îi încurajați pe cei care au abandonat multe lucruri de dragul Evangheliei. Adesea, cea mai bună modalitate de încurajare constă din a face orice consideră ei că este cel mai încurajator, chiar dacă lucrul acesta ar fi diferit de preferințele sau planurile voastre.

5. Fiți gata să învățați. Parte din smerenie constă din a conștientiza că nu cunoașteți totul și din a fi gata să puneți întrebări și să învățați. Nu plecați de la prezumția că, întrucât știți să faceți ceva foarte bine acasă, veți ști să faceți același lucru la fel de bine într-un alt context. Onorați-i pe cei care trăiesc în acea cultură punându-le întrebări și fiind gata să învățați de la ei.

6. Fiți încurajatori. Chiar dacă noi nu știm multe, există unele lucruri de care suntem absolut siguri. Dumnezeu este bun, și El face orice găsește plăcut să facă (Psalmii 115:3; Ioan 10:11). Aceste două adevăruri sunt acea pereche de stâlpi ai încrederii creștine – Dumnezeu este bun și Dumnezeu este Domnul. Reamintiți-le misionarilor aceste două adevăruri prin sute de modalități. Vorbiți despre încântarea pe care o aveți în bunătatea lui Dumnezeu și în controlul pe care El îl exercită în toate lucrurile. Făcând astfel, îi veți binecuvânta pe misionari și veți consolida fundamentul încrederii lor în lucrarea la care s-au angajat. Dacă înțelegem cu adevărat această realitate, ar putea exista ceva de care să ne facem griji?

7. Fiți debordanți în slujire. Biblia ne spune să intrăm în parteneriat cu cei care au plecat departe de dragul Numelui lui Hristos, prin a-i susține într-o modalitate vrednică de Numele lui Dumnezeu (3 Ioan 5-8). Fiți gata să le purtați de grijă misionarilor voștri cu mult sacrificiu, chiar dincolo de ceea ce pare rezonabil. Fiți gata să faceți acest lucru într-o manieră vrednică de Dumnezeu Însuși. Acest lucru va demonstra nu doar că îi prețuim ca indivizi, ci și că prețuim într-un mod suprem măreața Evanghelie pe care ei o propovăduiesc.

8. Fiți cât mai puțin pretențioși. În călătoriile acestea, poate fi dificil să evitați să cădeți într-o mentalitate de genul „sunt turist, serviți-mă”. Mulți misionari îmi povestesc de credincioși care îi vizitează pentru a „sluji”, dar sfârșesc prin a cere să fie ajutați, slujiți și distrați. Noi suntem adesea înconjurați de locuri uimitoare în astfel de țări, și devine complet rezonabil să dorești să te bucuri de timpul acela, atâta vreme cât nu creează o povară suplimentară pentru cei pe care pretindem că am venit să le slujim. Fiți vigilenți cu privire la acest lucru. Fiți gata să uitați de lucrurile de care v-ați putea bucura, ca să le puteți sluji celor pe care ați venit să-i binecuvântați. Din fericire, veți găsi o bucurie deosebită în acest lucru, indiferent ce altceva sunteți capabili să faceți.

9. Fiți răbdători. Prin răbdarea noastră, demonstrăm dovada tangibilă a smereniei izvorâtă din Evanghelie. Atunci când suntem nevoiți să cerem ca un lucru să fie făcut, reparat ori explicat de către misionari, să fim răbdători cu privire la răspunsurile din partea lor. Călătoria în multe țări poate fi frustrantă și ineficientă. În multe țări, lucrurile se mișcă într-un ritm diferit de cel cu care ne-am obișnuit la noi acasă. Astfel, lucruri la care noi ne gândim că sunt simple pot necesita multă muncă din partea cuiva într-o altă țară. Și iarăși, aceasta este o modalitate minunată prin care ne putem sluji unii altora și misionarilor noștri, fiind răbdători și având încredere în Dumnezeu, chiar când lucrurile nu se mișcă în ritmul pe care l-am prefera noi.

10. Fiți concentrați pe gloria lui Dumnezeu. Evident, toate aceste aspecte particulare sunt doar câteva aplicații ale unui adevăr central cu care am început. Dumnezeu este glorios și vrednic să fie lăudat. Promisiunea Lui de iertare, răscumpărare și părtășie valorează mai mult decât orice altceva putem avea sau ne putem imagina. Esența nu stă în a învăța pe de rost aceste câteva reguli simple. Ideea centrală este să privim în profunzime la Evanghelie, și apoi vom descoperi modalități în care să aplicăm aceste implicații ale Evangheliei la experiența noastră din călătoria în străinătate. Saturați-vă cu gânduri legate de harul ce ni s-a dat în Evanghelie, și lăsați ca acest lucru să curgă apoi prin faptele și cuvintele voastre. Dacă faceți acest lucru, sunt destul de sigur că veți fi o binecuvântare care-L glorifică pe Hristos în călătoria voastră și în orice alt aspect al vieților voastre.

GÂNDURI DE FINAL

Toată această discuție poate să necesite ajustări în felul în care unele biserici gândesc în legătură cu misiunea de scurtă durată. Pentru unii, poate să necesite o regândire completă a acestei lucrări. Dar dacă este o abordare biblică, dacă transmite aroma smereniei creștine, și dacă este un lucru înțelept, de ce să nu faceți această schimbare?

Pentru alții, schimbările pot aduce dezamăgirea unor membri care au ajuns să fie atașați de acel fel de călătorii mai puțin utile. Cu siguranță că vom dori să fim înțelepți și atenți când facem schimbările. Dar, având în vedere resursele implicate, timpul și problemele ce pot rezulta din a continua într-un fel nepotrivit de abordare a acestor călătorii, cu siguranță că ar trebui să ne gândim atent la cum am putea să le transformăm într-un lucru cu adevărat util. Și, la urma urmei, nu asta este oare ceea ce noi dorim?

Capitolul 7

IMPLICAREA ÎN MISIUNE PRIN ALTE MODALITĂȚI

Inima ascultării misionare de Marea Trimitere constă în trimiterea și susținerea de slujitori ai Evangheliei care să adune oamenii în biserici ce trec dincolo de granițele etnice, culturale sau geografice (Matei 18:18-20). Asta înțelegem noi prin misiune. De-a lungul istoriei creștinismului, aceasta a fost și continuă să fie bucuria și obligația fiecărei biserici credincioase (3 Ioan 7).

Dar credincioșia în trimiterea misionarilor în acest fel nu exclude alte modalități și eforturi demne de luat în seamă, prin care bisericile noastre pot să se implice în lucrarea mondială. Unele eforturi pot fi mai degrabă implicații ale unor porunci biblice. Altele sunt doar niște idei bune de luat în seamă. Trebuie să recunoaștem că nu putem acorda atenție tuturor lucrurilor care ni s-ar părea utile.

Totuși, pot exista ici și colo alte modalități de misiune pe care sper că nu le vom trece cu vederea în zelul nostru normal de a trimite și susține misionari. Unele dintre acestea pot să nu fie acțiuni misionare în cel mai tradițional sens. Și nu toate pot emite pretenția de acces la resursele bisericii locale. Totuși, unii membri ai bisericii au unele daruri, în timp ce alții au alte daruri. După ce am făcut ceea ce este clar poruncit, poate că mai putem face încă unele lucruri. Cine știe cât de multe alte eforturi ar fi plăcut lui Dumnezeu să folosească? Și totul poate începe chiar în localitatea unde trăim.

EVANGHELIZAREA POPOARELOR LA NOI ACASĂ

Stephen a venit în Statele Unite din China pentru a studia. El a fost crescut ateu și credea că, dacă Dumnezeu există, El n-ar putea fi descoperit personal. În gândirea lui, Dumnezeu trebuia să fie la distanță, precum sunt stelele sau luna – dincolo de limitele cunoașterii și imposibil de abordat de către om.

La universitatea lui, Stephen a început să participe la lecțiile gratuite de engleză predate de către creștinii din zonă. I-au plăcut oamenii pe care i-a întâlnit. A apreciat ajutorul pe care aceștia i-l dădeau în învățarea limbii engleze, dar a existat altceva care l-a determinat să continue să vină. Atunci când Michael, unul dintre profesorii de limba engleză, s-a oferit să se întâlnească cu el pentru a vorbi despre Biblie, Stephen a fost bucuros să facă asta. Și s-au întâlnit vreme de peste un an, în fiecare săptămână. Progresul a fost lent. Diferențele de limbă erau adesea dureroase. În anumite săptămâni, cei doi nu puteau parcurge mai mult de unul sau două versete. Dar Michael a perseverat săptămână de săptămână și, încetul cu încetul, prin suișuri și coborâșuri, Stephen a început să înțeleagă Evanghelia și să Îl cunoască pe Dumnezeu. La peste un an de la prima lor întâlnire, Michael era prezent în duminica în care acest fost ateu din China a fost botezat creștin.

Dumnezeu a adus din ce în ce mai mulți oameni din alte națiuni în pragul caselor noastre. Și acest lucru este valabil pentru multe locuri din întreaga lume. Un raport realizat în 2010 cuprinzând cele mai mari 10 orașe din Statele Unite după mărimea populației musulmane includea orașe la care ne-am putea aștepta, precum Detroit, New York, Houston și Washington DC, dar mai conținea și un număr de orașe surpriză, precum Peoria din Illinois sau Cedar Rapids din Iowa¹². Dacă vei lua în considerare localizarea grupurilor etnice musulmane, rezultatele pot fi mai surprinzătoare. De exemplu, în 2015, orașul Memphis din Tennessee se lăuda cu cea mai mare populație kurdă din Statele Unite. Sau haideți să ne uităm la hindușii provenind din partea de sud a Asiei. Ei bine, îi poți găsi în locuri precum New York sau San Francisco, dar mai poți descoperi și grupuri etnice mari în orașe precum Dallas din Texas sau printre cei peste 30.000 de indieni care trăiesc în Phoenix, Arizona. Chiar și orașul Columbus din Ohio, alături de suburbiile sale, găzduiește în jur de 16.000 de imigranți indieni veniți recent.¹³

Mulți dintre noi nici nu trebuie să ne urcăm în curse aeriene internaționale pentru a evangheliza oameni din alte religii sau culturi. Doar trebuie să ne deschidem ochii, să privim în jur și să evanghelizăm popoarele care se află în orașele și satele noastre. Ciudat sau nu, lucrarea Evangheliei chiar de aici, de acasă, poate să pară mai dificilă decât o călătorie de două săptămâni în jurul globului. Mulți oameni pur și simplu nu știu de unde să înceapă, unde să găsească populații neatinse de Evanghelie sau cum să îi evanghelizeze. Dar dacă facem suficient efort pentru a vedea Evanghelia dusă în locuri foarte îndepărtate de noi, atunci are sens să observăm care sunt oamenii pe care i-a adus Dumnezeu la un pas de casele noastre.

Nu există vreo rețetă magică pentru felul în care să încurajezi acest lucru în congregație. Acolo unde sunteți așezați, oamenii care trăiesc în jurul vostru și tipul de congregație influențează abordarea pe care o veți avea. Dar putem să ne gândim la câteva principii utile și să reflectăm la unele dintre experiențele unei biserici locale.

1. Cercetarea. O primă etapă este să descoperiți care sunt grupurile etnice sau oamenii din alte culturi care locuiesc în zona voastră. Această etapă poate fi la fel de simplă pe cât este să vă deschideți ochii în timp ce călătoriți cu mașina prin diferitele părți ale orașului vostru. Există o mulțime de piețe cu hrană „halal” într-o anumită parte din oraș? Acolo sunt șanse să găsiți vecini musulmani. O modalitate foarte bună de a afla despre anumite comunități etnice sau religioase și de a intra în contact cu ele constă din a vizita magazinele și băcăniile etnice. Aceste piețe conțin adesea aviziere cu informații despre evenimente, festivaluri sau nevoi comunitare care ar putea să constituie oportunități pentru a construi relații sau pentru a afla mai multe lucruri despre ei. Evident, simpla cercetare demografică online despre comunitatea voastră poate fi ușoară și utilă în același timp.

2. Luați inițiativa. Indiferent ce veți descoperi despre comunitatea voastră, în general va cere inițiativă și curaj pentru a implica biserica voastră în această lucrare. În biserica locală unde eu slujesc, noi am concluzionat că principala populație de internaționali din vecinătatea noastră este formată din studenții străini. Așadar, noi am început să ne rugăm ocazional în întâlnirile de rugăciune ale bisericii, cerându-I lui Dumnezeu să ne deschidă oportunități de a-i evangheliza pe acești studenți internaționali.

Totuși, trebuie să subliniez că bizuirea pe Dumnezeu în rugăciune nu este în niciun fel vrăjmașul inițiativei omenești. Unul dintre prezbiterii noștri a luat inițiativa. El a stat de vorbă cu un membru al bisericii care fusese convertit pe când era student internațional în Londra, el provenind din Singapore. Acest tânăr a început să țină un studiu biblic pentru studenții internaționali, încurajând prin modelul său această lucrare. De-a lungul timpului, ea a evoluat în lecții de limba engleză desfășurate în două campusuri universitare locale și într-o rețea de membri de biserică ce se întâlnesc individual cu studenții interesați de studiul Bibliei în limba engleză. În final, peste 50 de membri ai bisericii au ajuns să se întâlnească în fiecare săptămână pentru a explora Biblia alături de studenții din țări unde evanghelizarea este puternic restricționată.

3. Încercați lucruri variate. Cum ar trebui să arate acest lucru în biserica ta? Ar putea însemna să țineți lecții de engleză la biserica voastră sau ca membrii să se alăture unui club local de fotbal unde participă mulți străini. Sau să intrați în legătură cu ei, oferindu-vă voluntari pentru lucrările de ajutorare a refugiaților sau la întâmpinarea noilor studenți ce sosesc la aeroport. Fiecare dintre aceste slujiri pot servi ca important punct de plecare, dar cea mai bună modalitate de a ajunge la străini poate să fie simpla deschidere și prietenie față de ei, atunci când îi găsiți în magazine, pe stradă sau în vecinătate.

4. Vorbiți cu oamenii. O membră a bisericii noastre s-a întâlnit cu o femeie musulmană ce tocmai începuse să lucreze într-un salon de coafură. În decursul primei lor întâlniri, sora a menționat că venise să își aranjeze părul pentru nunta unei prietene, după care a întrebat-o pe această femeie, care arăta clar că venise de curând în țară, dacă participase vreodată la o nuntă creștină. Răspunsul a fost negativ, așa că, chiar atunci, această creștină a invitat-o pe acea femeie să i se alăture la nunta care urma să aibă loc în acea duminică la biserica noastră. Acea femeie a venit, a auzit Evanghelia și astfel s-a născut o nouă prietenie. Lucrurile pot fi chiar atât de ușor de făcut.

5. Practicați ospitalitatea față de străini. Majoritatea vizitatorilor și a imigranților proaspeți sunt în mod natural dornici să se întâlnească cu localnicii și să înțeleagă cultura locului. Trist este că s-a raportat adesea că 80 la sută dintre studenții străini nu ajung niciodată să vadă interiorul unei case de americani în decursul șederii lor la studii. Imigranții de lungă durată ar putea să fie într-o situație un pic mai bună. Aceasta este o oportunitate deosebită pentru creștini ca să arate ospitalitate și pentru tine, în calitate de lider de biserică sau membru, să fii model pentru alții din biserica ta. Iar acest lucru este valabil indiferent de țara în care locuiești.

Sărbătorile sunt în mod special momente potrivite pentru a face astfel de lucruri. La aproape orice sărbătoare importantă, familia noastră invită la masă cel puțin unul sau doi studenți străini. Cu acest prilej, noi suntem în măsură să le împărtășim mulțumirile supreme pe care le avem față de harul ce Dumnezeu ni l-a arătat în Hristos, ca și să îi expunem unor tradiții culturale sau gastronomice amuzante.

6. Aveți răbdare. Indiferent cum căutați să construiți relații cu străinii, ar trebui să știți dinainte că veți avea de întâmpinat provocări. De exemplu, așteptările de timp ale străinilor pot să-i ia uneori prin surprindere pe americani. În alte culturi, pentru consolidarea unei relații de prietenie poate fi necesar cu mult mai mult timp. Trebuie să vă pregătiți și să fiți gata să-i învățați pe prietenii voștri internaționali despre cultura voastră prin a stabili cu atenție limitele potrivite pentru voi și familiile voastre.

De asemenea, veți avea nevoie de o doză mare de răbdare pentru o investiție pe termen lung în astfel de relații. Adesea poate fi necesar ca o mulțime de nevoi aparente să fie îndepărtate pentru ca Evanghelia să poată începe să prindă rădăcini. Cultura nord-americană este departe de creștinism, dar se pare că mulți dintre noi avem o afinitate anume pentru Evanghelie, fie că am primit-o prin părinți, rude sau prieteni. Chiar dacă distorsionată, există o anume influență culturală dată de idei evanghelice.

Totuși, pentru mulți dintre prietenii noștri din alte culturi, lucrurile nu stau deloc așa. Ei se poate să nu fi cunoscut niciodată un creștin până la voi și să nu aibă nicio afinitate față de Biblie sau față de Evanghelie. Persoanele provenind din comunitățile hinduse sau musulmane ar putea să fi fost chiar învățate să-i urască pe creștini sau Biblia. Sau se poate ca prietenii voștri străini să fi venit dintr-o cultură cu mult mai seculară, cum este cazul Chinei, unde credințele teiste sunt adeseori puse pe picior de egalitate cu deficiențele mentale. Dumnezeu poate și va face orice găsește plăcut, dar în decursul normal al lucrurilor, vă va lua o doză mare de timp și răbdare să treceți peste problemele pe care le ridică aceste diferențe culturale. Roada însă merită efortul.

EVANGHELIZAREA POPOARELOR PRIN BISERICILE INTERNAȚIONALE

În vara anului 2004, călătoream într-o țară musulmană din Asia Centrală. Îi aveam cu mine pe un tânăr păstor și pe soția lui. Ei se simțeau puternic atrași să ducă Evanghelia în lumea musulmană. Fiind maturi și stabili teologic, mi se păreau genul de oameni care ar putea să prospere spiritual într-o altă cultură. Totuși, pe măsură ce am călătorit prin acea națiune 99% musulmană, a devenit clar că nu aveau să se îndrepte către acest loc ca misionari.

Bărbatul se simțea îndemnat să predice și era dornic să păstorească o biserică. Totuși, în această țară, opoziția localnicilor și ostilitatea guvernului făcea clar faptul că predicarea era scoasă din calcul. Era cert că putea să evanghelizeze și să pregătească lideri în tăcere, oameni care apoi ei înșiși să predice și să păstorească biserici. Până la finalul călătoriei noastre, eram cu toții aproape siguri că plantarea unei noi biserici într-un context musulman probabil că nu era lucrul potrivit pentru ei. Dar nu acesta avea să fie sfârșitul poveștii.

La scurtă vreme după aceea, o biserică internațională vorbitoare de limba engleză dintr-o națiune musulmană arabă a contactat biserica noastră cerând ajutorul pentru a găsi un păstor nou. Părea să fie o potrivire deosebită pentru acest cuplu. Soțul putea să predice și să păstorească o congregație de expați (străini), în limba engleză, și totuși putea încă să evanghelizeze și să influențeze lucrarea printre musulmani.

Aceste lucruri s-au petrecut în 2005. De atunci încoace, Dumnezeu a depășit până și cele mai mari așteptări ale noastre. Pe măsură ce acea biserică a crescut în sănătate și diversitate, ea a devenit o ușă către alte popoare. Departe de a fi un club rezervat occidentalilor, congregația este acum plină de expați arabi, indieni și filipinezi. Impactul lor a fost larg și profund. Au plantat alte biserici în orașele învecinate și în alte zone. Au ajutat la pregătirea păstorilor din țările musulmane învecinate și au încurajat evanghelizarea de către nativi. Sigur, acest lucru nu este în mod precis o lucrare de plantare de biserică de tip pionierat. Ar putea să nu însemne nici măcar misiune în sensul cel mai restrictiv al termenului. Dar încurajarea acestui fel de avanpost al Evangheliei poate fi un instrument minunat pentru răspândirea Evangheliei, în special în țările ostile față de mărturia creștină a localnicilor.

Bisericile noastre ar trebui în același timp să se gândească cum să susțină eforturi ca acestea, și nu doar cu bani, ci și cu sacrificiul mai mare constând din trimiterea de misionari dintre noi. Ar trebui să-i ajutăm pe cei mai tineri să conștientizeze că nu vor avea întotdeauna de ales între a fi păstori sau a sluji ca misionari. Uneori ei pot face ambele lucruri, chiar în unele dintre cele mai restrictive țări. În același timp, ar trebui să luăm în considerare și modalități în care putem să trimitem niște membri obișnuiți și credincioși ai bisericii să se alăture și să susțină biserici ca acestea (detaliez imediat despre asta).

Totuși, există anumite binecuvântări și provocări speciale care însoțesc acest fel de lucrare.

Binecuvântările bisericilor internaționale

1. Susținerea misionarilor. Bisericile internaționale pot susține și pot ajuta mai mulți misionari tradiționali care au nevoie de încurajare, părtășie și învățătură credincioasă. Acest lucru este valabil în mod special în perioadele când noii misionari învață limba locală și, dacă este posibil, când se alătură unei biserici care vorbește acea limbă, întrucât au și ei nevoie să asculte de porunca din Evrei 10:25, oriunde este posibil acest lucru. Ei au nevoie de o comunitate a bisericii în care să slujească și să fie slujiți. Cine știe ce lucrări poate încuraja o biserică internațională pur și simplu prin misionarii pe care îi susține, îi iubește, îi ucenicizează și îi slujește?

2. Model al sănătății bisericii biblice. În plus, o biserică internațională sănătoasă poate fi o resursă minunată pentru alți păstori locali, prin a fi un model de bună predicare și de organizare biblică. Evident, vor exista anumite diferențe culturale între bisericile internaționale și cele indigene, chiar și atunci când cele două sunt așezate în același oraș. Dar când credem că Biblia este cu adevărat suficientă în orice loc, elementele esențiale ale predicării din Biblie și organizarea biblică a bisericii sunt aceleași în orice loc. Modelul de biserici unde membrii slujesc în loc doar să caute să fie slujiți este necesar oriunde. Chiar și în locuri unde aceste concepte biblice fie n-au fost predicate, fie au fost exemplificate slab de către misionari occidentali, exemplul unei biserici internaționale biblice poate face foarte mult pentru a repara acele daune.

3. Furnizarea unei platforme pentru acces, relații și învățare. Eu sunt frecvent uimit de țările care se opun lucrării misionare, dar care primesc cu larghețe bisericile internaționale vorbitoare de limba engleză, sau cel puțin nu le bagă în seamă. Aceste biserici pot avea o utilitate minunată în acele contexte, utilitate care se reflectă în trei aspecte.

În primul rând, mulți oameni de afaceri evlavioși acționează înțelept atunci când nu iau în considerare să-și mute familiile într-un oraș fără o biserică ce predică Evanghelia. Dar acolo unde există o astfel de biserică, mutarea lor cu familiile în astfel de orașe devine o posibilitate ce este luată în calcul. În al doilea rând, odată cu aceste familii vin o mulțime de relații din afara bisericii.

Asemenea oricăror alte biserici, măsura unei biserici internaționale nu ține în mod necesar de cine intră pe ușa ei, pe cât ține mai ales de ce uși se deschid pentru membrii bisericii atunci când ei pleacă de la întâlnirile de închinare. În final, aceste biserici pot fi platforme pentru pregătirea biblică serioasă a multora. Datorită statutului lor vizibil și deschis, aceste biserici pot uneori să-i aducă pe alții la programe de pregătire, fără a fi într-un fel expuse interferențelor guvernului.

Cunosc o biserică internațională care primește cu deschidere, în mod regulat, păstori dintr-o țară învecinată unde împotrivirea față de Evanghelie este puternică. Acolo, acești păstori pot să se pregătească, pot să fie încurajați și să observe o biserică sănătoasă. Apoi ei se întorc în țările lor pentru a păstori cu mai multă credincioșie, dincolo de limitele permisibile pentru majoritatea pașapoartelor occidentale.

Provocările bisericilor internaționale

Cu toate aceste binecuvântări, pot exista și provocări speciale în conducerea unei congregații internaționale.

1. Conducerea unei comunități mixte în unitate. Faptul că doar una sau două biserici internaționale pot exista într-un anume oraș poate crea o presiune uriașă de a minimiza importante elemente doctrinare distinctive, așa încât toți copiii lui Dumnezeu să se poată aduna în același loc. Dar dacă vrem să avem o biserică ce tratează cu seriozitate Biblia și învățăturile ei, această diluare a învățăturii nu va funcționa. De exemplu, va trebui să predici dacă botezul este doar pentru cei credincioși sau și pentru copiii membrilor bisericii. Acolo unde Isus spune, în Matei 18:17, „spune-l bisericii”, va trebui să te gândești dacă El se referea cu adevărat la congregație sau dacă vorbea despre comitetul de prezbiteri sau despre vreun episcop dintr-un alt oraș. Dar dacă nu există decât o biserică internațională în orașul tău, ai putea simți o presiune mare să ciuntești din învățătura Bibliei într-un fel sau altul, așa încât toți să poată sta în liniște în acea biserică. Rezultatul tragic al acelei intenții bune se vede adesea în bisericile care arată, doctrinar vorbind, de parcă ai aplicat o formulă cu cel mai mic numitor comun, așa încât, chiar și fără să intenționați, veți ajunge să fiți un exemplu nebiblic pentru creștinii din acel loc. Dacă vreți să plantați o biserică internațională într-o altă cultură, este foarte probabil să aveți de-a face cu această provocare.

2. Dedicarea superficială. Bisericile internaționale au adesea de luptat cu dedicarea superficială a unora care caută să li se alăture. Anumiți creștini nominali, care nu s-ar deranja să participe la serviciile unei biserici în țările de proveniență, ar putea dori să se alăture unei biserici din străinătate mai degrabă din simțământul apropierii de o comunitate de care se simt mai familiari din punct de vedere etnic decât să fie mânați de dragostea pentru Hristos. Această situație poate fi deopotrivă o oportunitate evanghelistică deosebită, dar și o mare provocare pastorală.

3. Presiunile legale de a-i exclude pe localnici. Cea mai mare provocare cu privire la membrii acestui fel de biserici ar putea să nu fie străinii căldicei pe cât localnicii zeloși. În multe țări, autoritățile permit existența bisericilor internaționale cu condiția, implicită sau explicită, ca populația locală să nu participe. Au existat multe biserici internaționale care s-au confruntat cu această problemă și care au căutat să o rezolve în diferite moduri. Unele spun că trebuie să asculte mai degrabă de Dumnezeu decât de oameni, și pur și simplu îi primesc pe toți cei ce vor să participe, vor să se boteze și să se alăture bisericii. Altele au fost mai precaute sau mai subtile, dar au rămas orientate pe obiectivul de a face Evanghelia disponibilă tuturor. Temerea mea este că unele, într-o necredincioșie lașă, au hotărât să păstreze Evanghelia doar pentru ei, așa încât să nu își pună în pericol existența.

Indiferent de decizia pe care o iau, astfel de biserici se pot confrunta cu această problemă, care poate fi unul dintre aspectele cele mai spinoase.

4. Faptele Apostolilor 6 în mod repetat. Chiar și în cele mai bune biserici internaționale, unde sunt reprezentate multe etnii, pot să se confrunte cu aceleași conflicte culturale pe care le găsim în Faptele Apostolilor 6.

Un grup cultural poate să fie dominant, făcându-l pe celălalt să se simtă marginalizat sau subapreciat.

Păstrarea unității într-un context atât de divers poate să necesite multă înțelepciune și dedicare față de Biblie ca normă, mai degrabă decât să cedeze în fața unei reprezentări culturale anume. În astfel de contexte, reprezentarea diferitelor etnii în conducere poate să devină o necesitate, în condițiile în care se face biblic.

5. Stresul trans-cultural. În plus față de toate aceste provocări, membrii se pot confrunta și cu propriile probleme legate de trăirea și, eventual, întemeierea și creșterea unei familii într-o altă cultură. Acest lucru poate fi deosebit de greu acolo unde participarea într-o biserică internațională restricționează amestecarea în cultura înconjurătoare.

Ea poate să îmbrace forma sentimentului că stai la depărtare de populația locală sau că nu poți învăța limba atât de bine pe cât ar putea să o cunoască un misionar obișnuit.

Toate acestea se pot adăuga provocărilor de acest fel din viața și lucrarea trans-culturală. Totuși, când este făcută bine, acest fel de lucrare merită, cu siguranță, tot efortul.

Susținerea bisericilor internaționale

Ce rol pot juca bisericile noastre în acest fel de lucrare? În primul rând, putem să-i încurajăm pe bărbații care se pregătesc pentru lucrarea pastorală să ia în considerare păstorirea unor biserici din străinătate. Putem să ne gândim dacă bisericile noastre n-ar putea cumva să susțină înființarea de noi biserici internaționale. Unele biserici internaționale nu intenționează ca membrii lor să susțină vreodată lucrarea de care ei beneficiază (pe dos față de cum ni se poruncește în Galateni 6:6). Acest lucru ridică, desigur, probleme teologice. Dar ceea ce este sigur este că, de regulă, aceste lucrări au nevoie de bani în perioada de început. Chiar dacă unora dintre creștini nu le plac locurile de întâlnire care sunt intenționat construite pentru a deveni clădiri de biserici, unele țări se așteaptă sau chiar le solicită internaționalilor să construiască astfel de locuri de întâlnire, iar susținerea unor astfel de proiecte poate fi o investiție utilă. Tot mai mulți păstori ar trebui să se gândească la folosirea darurilor lor pentru această categorie de biserici. Dar acest fel de slujire nu este limitat doar la păstori și predicatori. Creștinii maturi pot să-și folosească abilitățile în carieră pentru a se reloca și se alătura altora în această lucrare a Evangheliei. Posibilitățile sunt foarte diverse.

O biserică bună este un lucru bun oriunde s-ar afla. Iar cele mai bune lucruri legate de o biserică internațională bună sunt aceleași ca în cazul oricărei biserici credincioase. Dumnezeu s-a angajat în a folosi adunările poporului Său din orice loc pentru a manifesta înțelepciunea planului Evangheliei Sale înaintea unei lumi întregi (Efeseni 3:10). Dar într-un loc altfel lipsit de mărturie, prezența unei biserici centrate pe Evanghelie Îi aduce un fel special de glorie lui Dumnezeu. Cu cât este mai întunecată camera, cu atât mai strălucitoare va fi lumina care o va lumina. Iar acest lucru este aplicabil chiar și acolo unde o anume biserică nu are serviciul de închinare în limba localnicilor. Chiar dacă nu în același fel precum bisericile care sunt plantate în rândul populației locale, bisericile internaționale pot să fie un punct de plecare strategic, un ajutor bun pentru lucrarea misionară și pot aduce o mărturie glorioasă.

EVANGHELIZAREA LUMII PRIN SERVICIUL TĂU

E nevoie de lucrători

Astfel de biserici internaționale nu au nevoie doar de păstori și de bani. Au nevoie de membri credincioși, devotați părtășiei și evanghelizării oamenilor din jurul lor. Pe măsură ce economia lumii devine tot mai globală, mulți creștini devin proaspăt conștienți de rolul migrației creștine și de rolul pe care comerțul și afacerile l-au jucat în susținerea răspândirii Evangheliei. Începând de la refugiații care s-au răspândit datorită persecuției în Faptele Apostolilor 8:4, care „propovăduiau Cuvântul” oriunde mergeau, creștinii au ajutat la răspândirea Evangheliei în decursul vieții lor normale, inclusiv în călătorii sau când au emigrat. Acest model nou-testamentar a continuat cu acei comercianți de pe Drumul Mătăsii, cu cei ce au făcut comerț în India, cu lucrătorii din America de Sud și cu angajații din companiile multinaționale din perioada modernă. Secole la rând, creștinii au răspândit Evanghelia în momente când factori precum cariera i-au mutat și dus în multe locuri din lume.

Cei mai mulți dintre noi vom avea o slujbă de 40 de ore pe săptămână, indiferent de locul unde ne aflăm. Majoritatea avem propriii vecini, facem cumpărături în aceleași locuri și ajungem să cunoaștem oameni care lucrează în aceste locuri. Copiii noștri își vor face prieteni la școală și vor ajunge să-i cunoască pe părinții prietenilor lor. Adeseori participăm la un prânz alături de clienți sau colegi de muncă. Indiferent unde locuim, viețile noastre vor avea în comun multe dintre aceste componente. De aceea, imaginați-vă cum ar fi dacă, în loc să faceți aceste lucruri în zone unde ar putea să existe deja mii de creștini, ați fi nevoiți să le faceți într-un loc unde majoritatea oamenilor n-au întâlnit niciodată un creștin și n-au auzit vreodată Evanghelia. Cum ar fi dacă ați trăi într-un oraș care ar fi 95% musulman sau 95% hindus? Ce oportunități noi pentru evanghelizare ați avea?

Da, Dumnezeu Duhul Sfânt a ales să concentreze efortul Bisericii pe pregătirea, trimiterea și susținerea misionarilor „de dragul Numelui Său”. Probabil că acesta este motivul pentru care cartea Faptelor Apostolilor oferă o mențiune în trecere cu privire la impactul evanghelizării creștine în decursul călătoriilor obișnuite și se concentrează aproape exclusiv pe lucrarea lui Dumnezeu făcută prin apostoli și alți misionari trimiși de către biserici. Dar simplul fapt că un actor anume nu ocupă rolul principal pe scena misionară a lui Dumnezeu nu înseamnă că el sau ea nu are de jucat un rol valoros. Implantarea vieții tale și a carierei într-un loc strategic de dragul Evangheliei, printre alte popoare, poate fi o idee foarte bună și poate sluji drept sprijin deosebit pentru misiunea mondială.

Susținerea plantării de biserici de tip pionierat

Întotdeauna va fi nevoie de misionari susținuți, trimiși de către biserici locale care ascultă de Marea Trimitere. Acest lucru este deosebit de critic în zone de pionierat, unde presiunea însușirii unei limbi într-o nouă cultură este în ea însăși intens consumatoare de timp. Dar gândiți-vă la felul în care misionarii pionieri ar putea fi ajutați, dacă mai multe familii de creștini maturi s-ar muta în orașul lor pentru slujbe obișnuite, dar cu scopul de a-i ajuta și încuraja pe acei misionari. Una dintre marile nevoi ale misionarilor pionieri este încurajarea spirituală. Prin definiție, ei se află în acele locuri alături de puțini creștini, ba chiar pot să fie singurii creștini din zonă.

Cum ar fi dacă niște creștini maturi ar putea să se dedice alături de acești misionari și să se alăture lor, formând o biserică? Cum ar fi dacă ar începe să-i invite pe misionari să-i cunoască pe cei cu care s-au împrietenit și s-au cunoscut ca urmare a slujbelor lor? Cum ar fi dacă le-ar asigura susținere, ar ajuta în nevoile familiei și chiar i-ar încuraja pe noii credincioși, dacă le-ar permite limba? Furnizarea acestui fel de părtășie și susținere ar fi o muncă dificilă și istovitoare, dar ar putea să producă un ajutor care va schimba viața misionarilor pionieri. Totuși, am putea vorbi aici despre un fel special de lucrare, probabil nepotrivită pentru majoritatea creștinilor.

Zidiți pe o temelie existentă

Un plan mai bun pentru majoritatea creștinilor ar putea să fie acela din a se alătura și susține lucrarea dintr-o biserică internațională deja înființată. La fel ca în țara lor, o biserică înființată va furniza contextul și cadrul vieții lor creștine. Majoritatea dintre noi avem nevoie de acel fel de părtășie și cadru pentru a fi roditori în viața creștină. Iată de ce Hristos a întemeiat Biserica Sa și ne avertizează să nu părăsim niciodată adunarea locală (Evrei 10:25). Iar faptul că locuiești peste hotare nu schimbă și nu șterge nici porunca și nici nevoia aceasta. Cu siguranță că ai nevoie de o biserică unde se predică într-o limbă pe care o cunoști bine. Pentru majoritatea dintre noi, aceasta ar putea însemna o biserică internațională unde se vorbește o altă limbă decât cea locală.

Dacă ai fi parte dintr-o biserică internațională sperând să fii sare și lumină în acea comunitate, cum ar putea oare ca acest lucru să multiplice eforturile tale? Se poate să nu ai timpul și oportunitățile pe care le are un misionar de carieră, dar nu toți suntem făcuți pentru această slujire. Totuși, fiecare creștin este creat pentru a lucra, a trăi și a iubi în contextul unei membralități credincioase într-o biserică locală. Nu merită oare să iei în considerare posibilitatea de a trăi experiența vieții tale creștine într-un loc unde se găsesc mai puțini credincioși?

GÂNDURI DE FINAL

Indiferent dacă trăim în țările noastre sau într-o altă parte de lume, implicați complet în slujire sau având un serviciu obișnuit, Dumnezeu a așezat popoarele la ușa noastră. Există multe feluri în care n-a fost niciodată mai ușor să ajungem cu Evanghelia personal la alte popoare ca în aceste vremuri. Fie ca Dumnezeu să ne dea curajul, înțelepciunea și creativitatea de a ne gândi la modalități prin care să răspundem față de bunătatea Lui, așa încât, prin noi și prin bisericile noastre, ostroavele de departe să poată cânta și ele de bucurie (Isaia 42).

Încheiere

MERGÂND ÎNAINTE CĂTRE POPOARE

Am început această carte cu o poveste despre Beth și întâlnirea disfuncțională a comitetului de misiune din biserica ei. Poate că ai văzut propria biserică reflectată în unele dintre provocările din congregația lui Beth. Membrii bisericii tale pot face confuzii între faptele bune și misiunea Evangheliei, pot prețui călătoriile scurte în mod deosebit pentru propria îmbogățire culturală, pot căuta întotdeauna următoarea scurtătură pentru a face misiunea mai ușoară și mai rapidă. Poate că te afli într-o biserică unde membrii sunt confuzi cu privire la ce anume este misiunea bisericii, cum se face ea și pentru cine este.

Dacă ideile din această scurtă carte ți se par înțelepte și biblice, ceea ce îți rămâne este să-ți planifici următorii pași. Dă-mi voie să te ajut, prezentând sumar câteva elemente cheie.

1. Liderii trebuie să conducă. Totul începe de la liderii din biserica ta. Este minunat când un membru sau doi, la nivel individual, capătă o perspectivă biblică asupra misiunii. Dar probabil că lucrurile se vor schimba în bine doar atunci când liderii încep să conducă biserica într-o direcție sănătoasă. Dacă ești lider în biserica ta, începe să fii ceea ce te-a chemat Dumnezeu. Predică despre implicațiile misionare ale Evangheliei oridecâteori acestea izvorăsc din textul biblic. Oferă-le membrilor din biserica ta cărți bune pe tema misiunii. Păstorește congregația cu hotărâre, dar și cu blândețe și mare răbdare. Aduceți în congregația voastră misionari credincioși pe care să îi prezentați. Luați în considerare oportunitățile de a călători voi înșivă în străinătate pentru a susține lucrarea lor. Foarte adesea, nimic nu îi va vorbi mai clar unei congregații despre importanța misiunii și despre valoarea anumitor misionari ca atunci când un păstor își investește timpul și energia în această lucrare.

2. Fiecare membru poate ajuta. Chiar dacă ești un membru simplu de biserică, fără vreun rol oficial în conducere, poți să slujești la încurajarea congregației tale în lucrarea de misiune. Trebuie totuși să fii atent. Înainte de orice altceva, este bine să vorbești cu păstorul tău, cu prezbiterii sau cu liderul de misiune. Poate că este bine să îi oferi un exemplar al acestei cărți înainte de a începe să-i vorbești. Lucrează cu răbdare și cu înțelepciune. Nu dorim niciodată să-l lăsăm pe Satana să se folosească de entuziasmul nostru chiar și pentru lucrurile bune, pentru ca astfel să submineze unitatea bisericii. Pune mult timp deoparte și asigură-te că liderii bisericii tale sunt alături de tine. Dar, mai presus de orice, roagă-te. Roagă-te ca Dumnezeu să ajute biserica ta să capete o perspectivă mai largă și mai biblică asupra misiunii mondiale. Dumnezeu este bun, și Lui Îi place să răspundă rugăciunilor care cer ajutor pentru bisericile Lui.

3. Predică o perspectivă biblică a misiunii. Cea mai bună modalitate de a schimba felul în care o biserică face lucrarea de misiune nu este prin dictat, ci prin predicare. Străduiește-te să schimbi perspectiva congregației tale, mai întâi asigurându-te că Evanghelia este clar înțeleasă și prețuită de către membrii bisericii tale. Apoi lucrează la perspectiva pe care ei o au asupra misiunii. Vorbește despre misiunea specială a Bisericii de a păzi Evanghelia și de a o propovădui tuturor popoarelor. Ajută-i pe membri să înțeleagă rolul plantării de biserici. Predică despre suveranitatea lui Dumnezeu asupra tuturor lucrurilor și despre credincioșia Lui. O bună înțelegere a rolului decisiv al lui Dumnezeu în mântuire este cea mai bună temelie care ajută o biserică să deosebească între abordările credincioase și cele nepotrivite din lucrarea de misiune.

4. Investiți în relații pe termen lung. Începeți să investiți în relații pe termen lung cu misionari în care aveți încredere și pe care îi respectați. Întrebați în rețeaua actuală de biserici despre lucrări credincioase sau despre misiunea pe care ei o susțin și căutați modalități de a-i încuraja și ajuta în lucrarea lor. Invitați misionari credincioși să petreacă timp alături de biserica voastră. Plătiți-le eventual o vizită să vă ajute într-un proiect sau doar pentru a le cunoaște lucrarea. Fiți răbdători. Construiți lent și credincios, dar cu simțământul urgenței.

5. Împotriviți-vă ispitei rezultatelor imediate. Atunci când investiți în relații pe termen lung și când evaluați lucrarea, împotriviți-vă strigătului de sirenă al rezultatelor vizibile imediate. Gândiți-vă cu grijă la felul în care îi evaluați pe lucrătorii pe care îi susțineți. Întemeiați-vă evaluarea pe acea relație care să vă permită să cunoașteți credincioșia și înțelepciunea celor pe care îi susțineți. Acolo unde aceste elemente sunt prezente, perseverați. Încurajați-i pe lucrătorii care se străduiesc în acele zone aride. Continuați să vă rugați pentru ei și alături de ei. Țineți minte că ei înșiși își doresc mult să vadă roade vizibile, să vadă convertiți și biserici noi și își doresc ca Hristos să fie glorificat în orașele lor. Nu adăugați presiune la acest lucru prin a le spune că așteptați cifre mari. Atunci când cheltuiți bani din bugetul bisericii, nu-i trimiteți doar acelora care se laudă cu rezultate care par impresionante. Cunoașteți-i pe misionari și lucrările lor, căutați credincioșia în Evanghelie, și apoi stați înapoia lor, dedicându-vă cât de mult puteți.

6. Aveți o încredere care să nu-și piardă caracterul urgenței. În final, atunci când ne implicăm și ne dăm silința în lucrarea de misiune, avem nevoie să păstrăm în noi acea încredere, fără a pierde simțământul urgenței. Trebuie să avem sentimentul urgenței, întrucât păcatul este real, iar Iadul este un loc rău, dar trebuie să avem și încredere, pentru că Dumnezeu este atât de bun, iar cerul este atât de glorios. De ce să lenevim când ne aflăm pe drumul către celebrarea victoriei?

Trebuie să avem încredere, pentru că știm că misiunea nu va eșua. Noi am putea să ne poticnim în necredincioșia noastră, dar Dumnezeu nu va rata împlinirea misiunii Sale. Hristos va avea Neamurile de moștenire. Speculațiile ieftine și sentimentul vinovăției sunt niște factori motivatori slabi comparativ cu adevărul planului de neoprit al lui Dumnezeu de a-Și mântui fiecare copil pentru care Hristos a murit. Hristos nu va pierde pe niciunul dintre cei care i-au fost dați de Tatăl, iar Dumnezeu a ales să ne folosească – în nenumărate biserici locale – ca agenți ai biruinței Evangheliei Sale.

Note bibliografice și explicative

[←1]

J. H. Bavinck, An Introduction to the Science of Missions (Philadelphia: Presbyterian and Reformed, 1960), 5.

[←2]

George F. Pentecost, citat în John M. Moore, „The Presentation of Missions from the Pulpit”, Missions, nr. 7-8 (1915): 613.

[←3]

John Piper, postare Twitter, 23 Ianuarie 2011 (1:00 p.m.), twitter.com/JohnPiper

[←4]

De exemplu, Robert D. Putnam, „What's So Darned Special About Church Friends?”, Altruism, Morality and Social Solidarity Forum (American Sociological Association) 3, no. 2 (2012):1, 19-21.

[←5]

Robert Woodberry, „The Missionary Roots of Liberal Democracy”, American Political Science Review 106, no. 2 (2012):244-74.

[←6]

Stephen Neill, Creative Tension (London: Edinburgh House, 1959), 81.

[←7]

Charles Bridges, The Christian Ministry (London: Banner of Truth: 1958), 75.

[←8]

Acest capitol este parțial adaptat dintr-un articol publicat anterior în revista 9Marks Journal: Andy Johnson, „Missions Partnerships from the Home Church Perspective”, 9Marks, 26 Februarie 2010, https://9Marks.org/article/missions-partnerships-home-churchs-perspective/.

[←9]

Bill Turpie, Ed., Ten Great Preachers: Messages and Interviews (Grand Rapids, MI: Baker, 2000), 117.

[←10]

Don Fanning, „Short Term Missions: A Trend That Is Growing Exponentially”, Trends and Issues in Missions 4 (2009), http://digitalcommons.liberty.edu/cgm_missions/4. Fanning raportează faptul că misiunile de scurtă durată au crescut cu aproape 8000% din 1980, de la 12.000 până la 1,6 milioane. Implicarea în misiunea de lungă durată a crescut în aceeași perioadă cu aproape 10%.

[←11]

Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2000.

[←12]

Kate Shellnutt, „Houston among the top 10 Muslim Cities in U.S.”, Houston Chronicle, 12 August 2010, accesat la 6 Septembrie 2016, http://blog.chron.com/believeitornot/2010/08/houston-among-the-top-10-muslim-cities-in-u-s/.

[←13]

„Total U.S. Indian American Population”, Pew Research Center, www.pewsocialtrends.org/asianamericans-maps/#indian.

9SEMNE Seria ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

Această serie a 9Marks vă propune câte o carte scurtă, într-un limbaj accesibil, care abordează fiecare din cele nouă semne aduse în discuție de Pastorul Mark Dever, în bine-cunoscuta sa carte Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase (plus o carte suplimentară pe tema doctrinei biblice).

Fiind utile pentru studiul individual sau de grup, aceste cărți concise te vor ajuta să înțelegi ce spune Biblia în legătură cu biserica locală și cum se construiește o congregație sănătoasă.

Pentru mai multe informații, vizitați adresele de internet www.9marks.org

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

Predicarea expozitivă

Teologia biblică

Înțelegerea biblică a Evangheliei

Înțelegerea biblică a convertirii

Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

Membralitatea biblică în biserică

Disciplina biblică a bisericii

Ucenicizarea biblică

Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org