Rugăciunea

„Nu știu dacă am citit vreodată o carte pe tema rugăciunii care să mă fi determinat să trăiesc o gamă întreagă de emoții până la cartea lui John Onwuchekwa. Aveți aici o carte umană – frumoasă, pătrunzătoare, amuzantă, profundă și pastorală. Această carte este mai bună decât o corecție aplicată vieților noastre de rugăciune, adesea leneșe. Nu veți găsi în ea manipulare bazată pe sentimentul de vinovăție. Onwuchekwa scrie asemenea unui călător, care cunoaște nevoia cea mai presantă a tovarășilor lui de călătorie: împrospătarea. În această carte găsiți încurajarea care potolește setea și care ne îndeamnă să ne alăturăm unul altuia în căutarea Dumnezeului nostru cel măreț. Mă rog ca fiecare biserică să citească împreună Rugăciunea, căci aceasta va schimba congregațiile noastre. În această carte se găsește o invitație caldă adresată întregii Biserici, îndreptându-i pe cei ce fac parte din poporul lui Dumnezeu către minunățiile rugăciunii.”

Thabiti Anyabwile, păstor, Anacostia River Church, Washington, DC; autorul cărții What Is a Healthy Church Member?

„Rugăciunea  este o carte excelentă scrisă de bunul meu prieten John Onwuchekwa, o carte bogată biblic și teologic. De asemenea, ea este o carte scrisă cu realism și onestitate. Vrei să știi cum să începi întâlniri de rugăciune în biserica ta? Iată cartea cu care să începi.”

Daniel L. Akin, președinte, Southeastern Baptist Theological Seminary

„Noi toți ne amintim de mătușa sau unchiul care ne alungau temerile folosind cuvintele – dragule, trebuie doar să ne rugăm pentru acest lucru. John Onwuchekwa este acea voce din zilele noastre care cheamă Biserica înapoi la una dintre cele mai simple și mai puternice instrumente din arsenalul ei, disciplina rugăciunii comune. El nu dorește doar să ne retrezească la viață mușchii atrofiați ai rugăciunii, ci ne invită la a ne alinia prioritățile mai mult la cele ale lui Dumnezeu. Chemarea autorului de a ne întoarce la astfel de lucruri dintâi constituie un punct de plecare excelent în a vedea comunitățile creștine îndreptându-se în aceeași direcție, a Împărăției.”

K. A. Ellis, Cannada Fellow for World Christianity, Reformed Theological Seminary

„Este foarte probabil să lipsească un lucru anume în biserica ta, un lucru la care să nu te fi gândit prea mult, și probabil că nici n-ai observat asta. Mă refer la rugăciune. Autorul ne arată motivele convingătoare, profunde și biblice pentru care rugăciunea colectivă trebuie să fie o prioritate a Bisericii. Ce privilegiu este să ne rugăm împreună ca familie, și tocmai aceasta este viziunea pe care autorul ne-o așază înainte. Această carte are în ea potențialul de a transforma oamenii nu doar la nivel individual, ci și relațiile și cultura din bisericile noastre. O recomand cu toată căldura.”

Trillia Newbell, autoarea cărților God’s Very Good Idea, Enjoy și Fear and Faith

„Biserica primară a înaintat în putere pentru că era dedicată rugăciunii (Faptele Apostolilor 4:31). Dacă noi ne simțim astăzi atât de eficienți în ce privește aspectele tehnice ale lucrării încât credem că putem avea succes fără putere de sus, atunci am ratat totul. Dacă însă bisericile noastre vor lua astăzi aminte la această chemare convingătoare la rugăciune făcută de autor, și noi vom ieși biruitori împotriva tuturor puterilor pământești, spre gloria lui Dumnezeu!”

Ray Ortlund, păstor principal, Immanuel Church, Nashville, Tennessee

„Iată o carte provocatoare pe tema vieții de rugăciune din biserica locală! Onwuchekwa construiește un schelet teologic și apoi oferă soluții tangibile și practice pentru îmbrăcarea acestuia în carne și oase. Am avut privilegiul de a sluji mai mult de 10 ani alături de John, și n-am văzut pe nimeni altul mai în măsură să preia concepte relativ dificile și să le prezinte într-o modalitate practică și relevantă pentru trupul lui Hristos. Această carte este un rezultat al darului său. El preia principii biblice și le comunică eficient. Cartea lui pe această temă este un dar pentru Biserică.”

Dhati Lewis, păstor principal, Blueprint Church, Atlanta, Georgia; director executiv pentru restaurare comunitară, North American Mission Board; autorul cărții Among Wolves: Disciple-Making in the City

„Ce ar putea fi mai necesar pentru bisericile noastre decât o trezire a spiritualității centrată în Evanghelie? Și ce altceva am putea face pentru a experimenta această trezire, dacă nu să ne rededicăm hrănirii părtășiei noastre cu Tatăl nostru, prin rugăciune? Iată de ce sunt recunoscător și bucuros de apariția acestei cărți excepționale a lui John Onwuchekwa. Ea constituie un ghid accesibil, practic și relevant pentru a pătrunde în profunzimile privilegiului enorm și glorios de a vorbi cu Dumnezeul universului.”

Jared C. Wilson, director cu strategia curriculară, Midwestern Baptist Theological Seminary; Director, Pastoral Training Center, Liberty Baptist Church, Kansas City, Missouri; autorul cărții Supernatural Power for Everyday People

„Aș avea multe de spus despre această carte, deoarece este atât de bună. În fapt, cred că este una dintre cele mai bune cărți din această serie. Scurtă, dar bine scrisă, cartea păstorului John Onwuchekwa ne îndreaptă atenția în special către două părți ale Evangheliilor – Rugăciunea Domnului și rugăciunea lui Isus Hristos din Grădina Ghetsimani. Autorul împărtășește observații importante care par intuitive, dar sunt în același timp surprinzătoare. Cartea aceasta este bine scrisă, credincioasă biblic și precisă teologic. Această carte este utilă nu doar în ceea ce privește momentul când ar trebui să ne rugăm și nici doar cu privire la ce anume să ne rugăm. Ea ne conduce înapoi la subiectul încețoșat al rugăciunii împreună, ca biserică. Dătătoare de speranță și inspirație, specifică și practică, întreaga carte de față este îndulcită de anumite accente de umor. Noi toți putem beneficia de pe urma învestirii timpului nostru lecturarea acestei cărți, care tratează un subiect deosebit.”

Mark Dever, păstor senior, Capitol Hill Baptist Church, Washington, DC; Președinte, 9Marks

RUGĂCIUNEA. RUGĂCIUNEA COMUNĂ MODELEAZĂ BISERICA

John Onwuchekwa

Copyright © 2018. Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Prayer. How Praying Together Shapes Church

Copyright © 2018 by John Onwuchekwa

Published by Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

Tradus și publicat cu permisiune.

Dacă nu este precizat altfel în text, citatele biblice sunt preluate din Biblia Cornilescu, ediția revizuită. Drepturi de autor British and Foreign Bible Society (BFBS) și Societatea Biblică Interconfesională din România (SBIR) 1924, 2016. Folosit cu permisiune. Referințele biblice notate cu NTR sunt preluate din Biblia, Noua Traducere Românească (NTR). Copyright 2007, 2010, 2016 de Biblica Inc. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune. Referințele biblice notate cu SBB sunt preluate din Biblia Societății Biblice Britanice, ediția 1921 (domeniul public). Referințele notate cu GBVN sunt preluate din Biblia, traducerea GBV 2001. Toate drepturile sunt rezervate. Folosit cu permisiune.

Toate sublinierile făcute textului biblic au fost alese de autor.

Cuprins

PREFAȚA SERIEI

INTRODUCERE

Capitolul 1. RESPIRĂ DIN NOU

Capitolul 2. LA ȘCOALĂ

Capitolul 3. LUMEA ESTE A VOASTRĂ

Capitolul 4. MÂNCAREA SOUL

Capitolul 5. RĂDĂCINI

Capitolul 6. GLORIE

Capitolul 7. SPRIJINĂ-TE PE MINE

Capitolul 8. FACEM CE TREBUIE

Încheiere. LUPTA CU ISPITELE

Note bibliografice și explicative

Mamei mele, care m-a învățat să mă rog.

Tatălui meu, care a fost un model al curajului care izvorăște din rugăciune.

Soției mele, Shawndra, partenerul meu de rugăciune pe viață.

Lui Ava, tu ești rodul unor îndelungi perioade de rugăciune.

Bisericii Cornerstone - credința și dragostea voastră le-au crescut pe ale mele.

PREFAȚA SERIEI

Crezi că este responsabilitatea ta să ajuți la zidirea unei biserici sănătoase? Dacă ești creștin, credem că da.

Isus îți poruncește să faci ucenici (Matei 28:18-20). Iuda spune să ne zidim unii pe alții în credință (Iuda 20-21). Petru te cheamă să îți folosești darurile, slujindu-i pe alții (1 Petru 4:10). Pavel te îndeamnă să spui adevărul în dragoste, astfel încât biserica ta să se maturizeze (Efeseni 4:13, 15). Poți vedea direcția către care se îndreaptă aceste lucruri?

Indiferent dacă ești un simplu membru în biserică sau un lider al ei, seria de cărți „Zidind Biserici Sănătoase” are ca scop să te ajute să împlinești astfel de porunci biblice și, în felul acesta, să joci rolul pe care-l ai de jucat în zidirea unei biserici sănătoase. Dacă ar fi să exprimăm acest deziderat în alt fel, sperăm că aceste cărți te vor ajuta să crești în dragoste față de biserica ta, iubind-o așa cum Isus o iubește.

9Marks și-a planificat să publice câte o carte scurtă, ușor de citit, pentru fiecare din ceea ce Mark a denumit Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase, plus încă una pe tema doctrinei sănătoase. Citește cărțile pe temele predicării expozitive, a teologiei biblice, a Evangheliei, convertirii, membralității în biserică, disciplinei bisericii, ucenicizării și creșterii spirituale, și conducerii bisericii.

Bisericile locale există pentru a arăta slava lui Dumnezeu înaintea popoarelor. Noi facem acest lucru ațintindu-ne ochii asupra Evangheliei lui Isus Hristos, punându-ne credința în El în ce privește mântuirea și apoi iubindu-ne unii pe alții în sfințenia lui Dumnezeu, în unitate și dragoste. Ne rugăm ca această carte să te ajute în acest sens.

Cu speranță,

Mark Dever și Jonathan Leeman

Editorii seriei

INTRODUCERE

Dacă ar fi să mergi duminica viitoare în majoritatea bisericilor, ce ai descoperi acolo?

Fără îndoială, vei auzi muzică. Ea ar putea fi mai zgomotoasă sau mai liniștită, și vei putea auzi cântări noi sau cântări vechi. Totuși, structura de bază ar fi aproape identică, fie că ai merge în Billings, Montana, fie în Atlanta, Georgia. Apoi te vei alege cu o predică. Ea poate trata un anume subiect, fiind scurtă și în general superficială. Sau ar putea fi o predică expozitivă, ceva mai lungă și în general tratând subiecte serioase. În funcție de duminica din an, ai putea să fii martor al unui botez, ai putea participa la Cina Domnului sau ai putea fi prezent la citirea publică a Scripturii. Dar știi că există un lucru pe care probabil nu l-ai vedea în atât de multe locuri sau atât de mult? Ba chiar se poate să nici nu iei parte la el.

Este vorba despre rugăciune.

Nu vreau să spun prin asta că nimeni nu va vorbi cu Dumnezeu. Totuși, în cele mai multe cazuri, rugăciunile vor fi scurte și puține, câteva cuvinte spuse în grabă pe măsură ce muzicienii și microfoanele lor se pun în mișcare. Probabil că vor fi niște rugăciuni biblice, dar vagi, concentrându-se pe promisiunile generale ale lui Dumnezeu adresate unei categorii nedefinite de oameni. Foarte probabil ele vor fi informative dar teritoriale, arareori trecând dincolo de nevoile imediate ale celor aflați în acea adunare. Este posibil ca unele să fie intense emoțional, fiind rostite din inimile celor care au cu adevărat o dorință fierbinte de a comunica și de a avea părtășie cu Dumnezeul lor.

Adevărul este că rugăciunile nu pot să afecteze cu nimic gloria lui Dumnezeu, atributele și caracterul Lui. Ele nu vor medita foarte mult la Cuvântul Lui. Nu îi vor întreba pe cei ce le aud dacă vor să își cerceteze inimile sau dacă vor să-și mărturisească păcatele specifice. Ele nu vor cere de la Dumnezeu ajutor pentru ceea ce doar El poate face: mântuirea celor pierduți, hrănirea celor înfometați, eliberarea robilor, înțelepciune pentru liderii lumii, reabilitarea instituțiilor falimentare sau susținerea creștinilor persecutați.

Aceasta este o problemă – și se pare că multe biserici pur și simplu nu conștientizează cât de puțin se roagă ele sau cât de puțin reflectă rugăciunile lor inima deosebit de mare a lui Dumnezeu. Îmi aduc aminte de descrierea făcută de John Stott unui serviciu de rugăciune într-o biserică pe care a vizitat-o cândva. Îți sună familiar această descriere?

„Îmi amintesc cum am vizitat pe neașteptate o biserică acum câțiva ani. M-am așezat pe rândul din spate.… Când s-a ajuns la rugăciunea pastorală, ea a fost condusă de un frate, pentru că păstorul era în concediu. Așa că el s-a rugat ca acel păstor să aibă parte de o vacanță bună. Da, un lucru bun. Păstorii ar trebui să aibă parte de concedii bune. Mai apoi, el s-a rugat pentru o doamnă, membră în biserică, care urma să nască, și rugăciunea a cerut o naștere sigură, lucru care este bun. În al treilea rând, s-a rugat pentru o altă persoană, care era bolnavă, după care a încheiat. Și aceasta a fost toată rugăciunea bisericii. I-a luat doar 20 de secunde. Mi-am spus atunci că am de-a face cu o biserică de la țară, cu un Dumnezeu de la țară. Nu exista niciun interes al acelei biserici față de cei sărmani, față de cei oprimați, față de cei fugari, față de locurile unde violența domină, și mai ales față de evanghelizarea lumii”.[1]

Ceea ce Stott descrie aici este valabil foarte probabil pentru multe biserici: rugăciuni de la țară făcute unor zei de la țară.

L-am auzit pe Mark Dever spunând că ar trebui să ne rugăm atât de mult în adunările noastre, încât necredincioșii să ajungă să se plictisească. Noi ar trebui să Îi vorbim atât de mult unui Dumnezeu în care ei nu cred, încât să se simtă cercetați.

Poate că aceasta este o hiperbolă, dar cu siguranță că noi – prin aceasta referindu-mă la creștini, la membrii bisericilor adunați împreună – ar trebui să ne rugăm rugăciuni care țintesc la mai mult, la mai mare, la a ne ruga mai bine și mai biblic.

Astfel spus, iată scopul cărții de față: să învățăm cum să ne rugăm mai bine și mai mult ca biserici. La fel cum viețile noastre private de rugăciune pot fi îmbunătățite prin harul lui Dumnezeu, tot așa este și cu viețile noastre comune de rugăciune.

CALEA CE NE STĂ ÎNAINTE

Nicio singură carte omenească scrisă pe tema rugăciunii nu poate spune tot ceea ce trebuie spus în acest sens. În plus, o viață roditoare de rugăciune este cultivată printr-o practică constantă, nu doar prin înțelegerea unor afirmații. Totuși, acum, când pornim în această călătorie împreună, vreau să mă asigur că știi care este destinația noastră. Speranța mea este ca această carte să fie o călăuză și o trambulină care să te ajute să te bucuri de darul uimitor al rugăciunii pe care îl avem ca biserică.

Dintre toate cărțile care au fost scrise pe subiectul rugăciunii, aceasta are un scop foarte specific: acela de a examina felul cum rugăciunea modelează viața bisericii. Există foarte multe cărți pe tema rugăciunii ca disciplină spirituală la nivel individual. Cu toate acestea, nu există multe cărți care tratează rugăciunea ca activitate și disciplină comună și necesară, care modelează bisericile locale, fie prin prezența, fie prin absența ei (deși lucrarea lui Megan Hill, Praying Together, este una utilă [Crossway, 2016]).

Gândește-te la această carte ca și cum ți-ar oferi câteva piese cruciale care lipseau dintr-un puzzle pe tema rugăciunii deja asamblat, și compus din 500 de piese. Prin asta vreau să spun că eu însumi sunt beneficiarul altora care au făcut lucrarea dificilă de a pune cap la cap majoritatea imaginii.

Aș vrea să îți ofer o schiță asupra lucrurilor pe care le vom studia în această carte. Capitolul 1 va prezenta problema noastră: absența rugăciunii comune. Capitolul 2 ne oferă drumul către o soluție. Vom petrece ceva timp înțelegând ce vrem să spunem prin rugăciune, așa încât să putem merge înainte.

Capitolele 3 și 4 analizează felul în care Domnul Isus a vorbit despre rugăciune, oferindu-ne un model. Capitolul 5 trece de la adevăruri propoziționale despre rugăciune la analiza practicii puternice a rugăciunii Domnului Isus, în mijlocul crizei.

În ultima parte a cărții, formată din capitolele 6-8, vom trece la aspecte mai practice. După ce vom identifica beneficiile rugăciunii comune și după ce vom vedea felul în care ea modelează Biserica, aceste capitole vor discuta cum să încorporăm rugăciunea în viața unei biserici locale. Vom analiza diferite subiecte, precum rugăciunea în închinarea comună, întâlnirile de rugăciune și felul cum rugăciunea comună modelează misiunea comună și diversitatea din adunările noastre.

Mă rog să iei această carte cu ceea ce este valoros în ea, și ca biserica ta să înflorească printr-o disciplină robustă și regulată a rugăciunii comune.

Capitolul 1

RESPIRĂ DIN NOU

Problema lipsei rugăciunii

RUGĂCIUNEA ESTE CA RESPIRAȚIA

Ei bine, iată-te citind o nouă carte despre rugăciune. Poate că ultima pe care ai citit-o nu te-a făcut să te simți suficient de vinovat, și tu ești lacom după pedeapsă. Ce folos ar putea avea o carte pe tema rugăciunii, fără un citat inițial care să scoată la iveală eșecurile tale în ce privește rugăciunea? Fără a mai lungi vorba, iată acel citat: „A fi un creștin fără rugăciune este la fel de posibil pe cât ai putea să pretinzi că ești viu, fără să respiri!”[2]

Lăsând gluma la o parte, acest citat poate fi cea mai puternică și mai provocatoare afirmație pe care am citit-o vreodată despre rugăciune. Respirația – ca metaforă ce ilustrează rugăciunea creștinului – surprinde în ea atât de multe aspecte din ceea ce ar trebui să fie rugăciunea. Acest lucru ne reamintește că rugăciunea este un lucru esențial pentru existența noastră. Respirația este necesară pentru tot ceea ce noi facem. Ea ne face capabili să desfășurăm orice fel de activitate. În mod asemănător, rugăciunea este elementară și vitală. Ea leagă împreună existența noastră prezentă și perseverența noastră perpetuă. Rugăciunea este ca respirația. Nu există o metaforă mai bună pentru ceea ce rugăciunea ar trebui să fie pentru cel credincios.

Iată de ce este atât de ciudată lupta multor creștini în ce privește rugăciunea. Nu este ciudat să vedem cât de mulți creștini cred acest adevăr în principiu, dar cât de puține biserici îl ratifică în practică? Problema noastră nu ține de felul în care vorbim despre rugăciune. Noi suntem capabili să vorbim despre ea cu toată fervoarea și cu tot respectul pe care îl merită. Problema noastră ține însă de felul în care tratăm rugăciunea. Practica noastră nu susține în totalitate afirmațiile noastre, lucru care ne sugerează întotdeauna că ceva nu funcționează corect (v. Iacov 2).

O absență totală a rugăciunii în biserică nu este o problemă posibilă. Poate că există o biserică vreundeva care nu se roagă niciodată, dar eu nu mă gândesc că acest lucru s-ar petrece în toate bisericile noastre. Nu-ți cunosc biserica, dar pot să pun rămășag că există momente când vă alăturați în rugăciune. Astfel de momente de rugăciune pot fi sporadice sau rare, dar ele totuși există.

Dar tocmai aici cred că se găsește cea mai mare problemă: nu o lipsă, o absență totală a rugăciunii, ci prea puțină rugăciune. Iată un alt citat care scoate la iveală mai multe dintre acele aspecte problematice legate de rugăciune: „Ajungem astfel la una dintre acele două lucruri rele ale acestor vremuri, poate din toate timpurile – rugăciunea prea puțină sau deloc. Dintre aceste două rele, probabil că puțina rugăciune este un lucru mai rău decât absența totală a rugăciunii. Rugăciunea puțină este un fel de el amăgire, un balsam pus peste conștiință, o farsă. Această evaluare, că ne rugăm puțin, iese la iveală din puținul timp pe care îl alocăm rugăciunii.”[3]

Când rugăciunea este săracă și sporadică, și când este făcută doar pentru a reduce la tăcere strigătul conștiinței, am dat de bucluc. Dar toți am fost parte din biserici unde rugăciunea era prezentă, dar ea nu era nici plină de putere, și nici cu scop. Din nefericire, rugăciunile noastre din biserică sunt percepute prea adesea asemenea rugăciunii de dinaintea unei mese: obligatorie și respectabilă, dar nimeni nu se alege cu prea mult de pe urma ei.

Rugăciunile bisericilor noastre ajung să fie reduse la un instrument pentru a face tranziția de la o activitate la alta. Și acest lucru sună în felul următor: „haideți să ne plecăm capetele așa încât, în timp ce noi ne rugăm, echipa de laudă și închinare să poată elibera scena în liniște”.

Poți conștientiza acum pericolul care se află în spatele unei rugăciuni sărace? Când rugăciunea este prezentă, ea spune ceva – vorbește, strigă. Ea îi transmite bisericii că avem cu adevărat nevoie de Domnul.

Acolo unde rugăciunea este absentă, acest lucru întărește prezumția că noi ne descurcăm foarte bine fără El.

Rugăciunea făcută cu frecvență rară îi spune unei biserici că Dumnezeu este necesar doar în situații speciale – în anumite circumstanțe, dar nu totdeauna. Această practică îi învață pe oameni că o biserică are nevoie doar cu intermitență de ajutorul lui Dumnezeu, dar nu în mod consecvent. Ea îndreaptă biserica spre a crede că există o mulțime de lucruri pe care le putem face fără ajutorul lui Dumnezeu, și că nu trebuie să-L deranjăm decât atunci când ne confruntăm cu situații cu totul dificile.

Reflectă împreună cu mine pentru o clipă la evenimentele agitate pe tema toleranței rasiale care au bombardat Statele Unite în decursul verii anului 2016. Într-o săptămână, țara noastră a fost martoră morții lui Philando Castile, Alton Sterling și a cinci ofițeri de poliție din Dallas. Oamenii s-au poziționat de-o parte sau de alta a conflictului, și fiecare dintre aceste părți a avut ceva de deplâns. Multe biserici s-au adunat în aceste circumstanțe pentru a se ruga pentru comunitățile lor, pentru bisericile lor, pentru lideri și pentru țară. Anumite biserici au venit împreună cu alte biserici de dincolo de liniile de demarcație denominaționale. Pentru o vreme, rugăciunile noastre păreau pline de putere, presante și având ținte precise. Cu toții păream să strigăm: „Doamne, Dumnezeul nostru, avem nevoie de ajutorul Tău!”

Odată ce aceste crize au trecut, totuși, rugăciunea comună de acest fel a încetat. Acest lucru ne spune ceva, nu-i așa? El ne revelează că tratăm rugăciunea ca pe ceva special, despre care credem că trebuie să se îngrijească de lucrurile pe care noi nu le putem rezolva prin propriile puteri. Noi nu tratăm rugăciunea ca fiind respirația noastră. O tratăm mai degrabă ca pe acele medicamente scrise pe o rețetă, având ca scop să ne scape de o infecție.

Odată ce infecția s-a dus, se duc și frecvența și fierbințeala rugăciunilor noastre.

UN MOMENT DE ONESTITATE

Permite-mi să fiu brutal de onest pentru o clipă. Întrucât nu pot să te privesc în ochi, mă simt ceva mai curajos în a-mi recunoaște eșecurile. Dacă ești asemenea mie și dacă citești o carte pe tema rugăciunii care te face să te simți ca un eșec, atunci te rog să deschizi urechile și să știi că scrierea unei cărți pe tema rugăciunii mă face să mă simt un ipocrit. Voi fi primul care recunoaște că nu sunt deloc un expert când vine vorba de rugăciune. Nu mă simt în niciun fel performant la acest capitol. N-aș pune în CV-ul meu în niciun fel expresia „un mare om al rugăciunii”. Și eu mă lupt în ce privește practica rugăciunii. Dintotdeauna m-am luptat. Adesea simt că rugăciunile mele sunt slabe.

Spun acest lucru pentru că am văzut oameni care excelează în ce privește rugăciunea, și știu că nu sunt unul dintre ei. De exemplu, mama este un astfel de om. Îmi amintesc văzând-o venind acasă de la serviciu în fiecare zi și cum ne saluta pe fiecare pe scurt, în drumul către camera ei. În acele zile când ușa de la dormitorul ei rămânea întredeschisă, aveam să mă furișez și să o văd așezându-se pe genunchi și rugându-se. Parcă se transforma într-o altă persoană. Și făcea acest lucru în fiecare zi. Chiar până astăzi, n-a existat vreun apel telefonic pe care să îl încheiem fără ca ea să se roage pentru mine. Dacă cumva omite acest lucru, sună înapoi sau lasă un mesaj pe robot. Tatăl meu făcea același lucru. Așadar, când au plantat o biserică în anul 2001, acea biserică a moștenit ADN-ul lor de rugăciune la fel cum toți copiii Onwuchekwa le-au moștenit forma nasului.

Părinții mei, păstorii, predicatorii și autorii care m-au influențat cel mai mult au fost toți bărbați și femei deosebiți ai rugăciunii. Ei toți au făcut de rușine până și cele mai bune încercări ale mele de a arăta ca un om al rugăciunii. Știu din exemplul acestora cum arată un războinic al rugăciunii, dacă îmi permiți să folosesc acest termen, pentru că am fost martor al vieților acestor oameni, nu pentru că eu l-aș fi exemplificat de-a lungul vieții mele creștine. Majoritatea călătoriei mele creștine m-am descoperit deficitar în înseși aceste calități pe care le admir la ei.

PUNCTUL MEU DE TURNURĂ

În urmă cu câțiva ani s-a petrecut ceva îngrozitor și minunat deopotrivă. La șase săptămâni înainte de a începe plantarea bisericii pe care o păstoresc astăzi, fratele meu în vârstă de 32 de ani a murit pe neașteptate. Fără explicații. Nu știm cauza morții. Nimic n-a ieșit concludent în urma autopsiei. Nu s-a jucat cu nimic. Pur și simplu a plecat. Am simțit pentru prima dată în viața mea ca și cum a dispărut tot aerul din mine. Nu puteam să respir. Dacă ai trăit vreodată situația în care să rămâi fără aer, atunci știi cât de mult complică acel lucru situația ta. Totuși, în harul lui Dumnezeu, această tragedie a fost cel mai bun lucru care se putea întâmpla vreodată în relația mea cu Domnul și în biserica noastră. Dumnezeu a folosit o situație îngrozitoare pentru a da naștere unui lucru minunat în mine.

Abia acum plâng pentru prima dată după câteva luni. Credeam c-am putut trece peste moartea fratelui meu, dar inima mea este încă incredibil de afectată când mă gândesc la asta. Tăierea respirației, literal și figurativ, a fost instrumentul pe care Dumnezeu l-a folosit pentru a mă ajuta să înțeleg că rugăciunea este ca respirația și este respirație.

Filtrul meu s-a topit atunci când limba s-a mișcat în rugăciune. Am fost deopotrivă șocat și eliberat, rușinat și mânios de cuvintele care îmi ieșeau din gură. Am fost ispitit să cred că Dumnezeu m-a mințit. El părea crud și lipsit de atenție. Apoi, în aceeași respirație, I-am cerut să toarne harul Lui asupra mea. Am simțit dezamăgire, mânie și ură, dar I-am spus toate aceste lucruri. Nu puteam face altceva decât să I le spun. Toate acestea au ieșit în mod natural din mine. Percepeam durerea ca pe un ser al adevărului care mă forța să-mi mărturisesc toate gândurile nevrednice înaintea Lui. Și El le-a primit. Fiecare bucățică. El a corectat perspectiva mea negativă, dar nu prin cuvinte de mustrare, ci prin cuvinte de mângâiere.

În timp ce eu mă înecam în întristare, El a golit rezerva mea de oxigen pentru a mă forța să ies din carapacea mea, ca să pot lua aer. Când m-am apropiat de El, n-am fost întâmpinat cu un aer rece, așa cum o meritam, ci cu brațele deschise. Orice lucru făcusem anterior nu se numea rugăciune. Totul fusese formal, rece, steril, un ritual sec și repetitiv. Pentru prima dată în viață, am simțit că știu ce înseamnă să te rogi, să vorbești cu Dumnezeu. Când am venit înaintea Lui cu poverile inimii mele – fiecare dintre ele – am întâlnit un Dumnezeu care n-a fost îngrozit să ia acele îngrijorări și poveri asupra Lui, pe cât eram eu de îngrozit și temător să I le împărtășesc.

Dumnezeu a transformat ultima suflare de viață a fratelui meu în prima mea suflare de viață. Drept rezultat, întreaga mea viață s-a schimbat, iar acest lucru a forțat un pivot în biserica pe care mă pregăteam să o păstoresc. Prin harul lui Dumnezeu, această tragedie, alături de alte greutăți prin care biserica noastră a trecut de timpuriu, au ajutat la întărirea acestui adevăr adesea uitat: rugăciunea este vitală și necesară pentru viața spirituală. Rugăciunea este asemenea respirației.

CHEIA PENTRU LUCRARE EFICIENTĂ

În ultimii 10 ani am păstorit două biserici și am fost implicat în rețele, organizații, seminarii și alte grupuri de creștini. Am stat alături de lideri vizionari care au avut bisericile lor pline de strategii deosebite. Am stat, de asemenea, alături de lideri care nu sunt vizionari și care au biserici caracterizate de strategii slabe. Am făcut lucrare alături de persoane cu daruri deosebite, de persoane cu daruri obișnuite și de persoane cu foarte puține daruri sau foarte slabe în ce privește rezultatele și eficiența. Am fost în parteneriate cu biserici atractive, biserici misionare, mega-biserici, biserici medii și biserici foarte mici.

Prin aceste experiențe, am învățat că aceste deosebiri nu sunt cel mai important aspect. Ele sunt lucruri periferice și secundare. Dacă ar fi să trasez o linie de demarcație care să creeze două categorii de biserici, nu m-aș ghida după aceste trăsături. Am învățat să privesc la aceste biserici și să le împart în categoria bisericilor care se roagă, și a celor care nu se roagă. Așa cum voi explica în cele ce urmează, dedicarea unei biserici față de rugăciune este una dintre trăsăturile definitorii cele mai importante în ce privește eficiența lucrării ei.

Pentru creștin, rugăciunea este oxigenul. Ea îl susține. Ne susține pe noi toți. Așadar, rezultă că rugăciunea trebuie să fie un izvor de viață pentru orice comunitate de creștini. Este pentru biserică ceea ce este pentru noi, la nivel individual – respirația. Totuși, multe dintre adunările noastre n-ar putea fi zugrăvite ca acel grup de oameni care se așază împreună pentru a respira, ci mai degrabă ca acel grup care se adună pentru a-și ține respirația în timp ce se află unul lângă celălalt. Acest lucru ar putea să explice de ce oamenii par să manifeste atât de puțină energie și zel pentru a trăi în practică viața creștină.

Totuși, respirația împreună este lucrul de care bisericile noastre au nevoie. Respirația ne smerește într-un fel deosebit. Când ne rugăm, ni se reamintește că respirația nu este asemenea altor discipline din lume, care necesită aptitudini impresionante și antrenament deosebit pentru a ajunge la rezultate excepționale. Dacă cineva trage nădejdea să ajungă răsplătit sau recompensat pentru că el cântă la un instrument, de exemplu, atunci trebuie mai întâi ca acea persoană să capete un nivel de expertiză de-a lungul unor ani de antrenament și practică. Rezultatele deosebite survin ca urmare a unui regim epuizant, pe termen lung. Nimeni nu capătă răsplata novicelui în astfel de lucruri.

Totuși, rugăciunea nu este o disciplină de acest fel, pentru că rezultatele deosebite nu survin ca urmare a vreunui regim epuizant sau al expertizei. Rezultatele deosebite vin din partea Stăpânului nostru plin de har, marea Răsplată și marele Răsplătitor al poporului Său, care strigă către El.

Multe realizări extraordinare în rugăciune provin de la oameni care sunt în aparență niște novice. Avraam l-a întâlnit pe Dumnezeu, iar Dumnezeu s-a oferit să-i asculte rugăciunea pentru a scuti de distrugere orașul unde nepotul său locuia (Geneza 18:22–33). Moise s-a întâlnit cu Dumnezeu la rugul aprins și, la scurtă vreme după aceea, el a mijlocit cu succes pentru poporul Israel (Exod 32:31–34). În cele 40 de zile de după învierea și înălțarea Domnului Isus, ucenicii au început să se roage diferit. Ei au încetat să se mai roage pentru protecția de sine și s-au rugat mai mult pentru credincioșie și curaj în lucrarea Evangheliei (cf. Marcu 8:31–34; Faptele Apostolilor 4:23–31; 5:40–41). Dumnezeu răsplătește rugăciunile acestor novice, lucru care încurajează rugăciunea consecventă în viețile celor ce fac parte din poporul Său.

Dacă rugăciunea este asemenea respirației, atunci ea nu are de-a face cu experiența sau expertiza noastră. Ea are de-a face cu experimentarea puterii Aceluia căruia ne rugăm. Ea are de-a face cu marile așteptări și speranțe care cresc în noi atunci când avem o experiență autentică a lui Dumnezeu, care aude și răspunde. Noi n-avem nevoie de experți, iar aceasta este o încurajare puternică pentru bisericile cu puțini membri și chiar pentru păstorii care se simt niște novice. Am experimentat frumusețea rugăciunilor slabe care întâlnesc un Mântuitor plin de dorința de a răspunde. Biserica noastră, de asemenea, a experimentat așa ceva. Această experiență seamănă foarte mult cu a lua prima gură de aer după ce ți s-a tăiat respirația. Acest lucru te face dornic, mai dornic după următoarea gură de aer, și după următoarea, și după următoarea...

DESPRE ACEASTĂ CARTE

Această carte nu va vorbi forte mult despre rugăciunea în viața creștinului, la nivel individual. Există cărți mult mai bune și mai cuprinzătoare care tratează această temă. Această carte are de-a face cu rugăciunea în viața bisericii, iar atunci când vine vorba de rugăciunea comună, se pune întrebarea: Care este acel lucru de care bisericile noastre au cea mai mare nevoie, dacă nu de încurajare?

Ca unul care a ajutat la conducerea unor biserici de mărimi diferite, cu bugete și vecinătăți diferite, am avut o gamă largă de relații cu alți creștini și cu alți păstori. Din experiența mea diversă, am devenit convins de faptul că rugăciunea este printre lucrurile cele mai vitale pentru o lucrare de succes. Este la fel de necesară pe cât este respirația. Sigur, ea nu înlocuiește lucrarea, dar o face posibilă. Dacă vrem să vedem bisericile noastre prosperând în credincioșia față de Dumnezeu, atunci ele trebuie să se roage ca și cum viețile lor ar depinde de acest lucru. Trebuie să învățăm cum să respirăm împreună.

Rugăciunea mea este ca această carte să nu aibă o viață îndelungată pe raftul bibliotecii tale. Există cărți creștine minunate care nu își vor pierde niciodată relevanța, până când Hristos se va întoarce. Dar rugăciunea mea este ca, în curând, foarte curând, o carte ca aceasta să își găsească o piață de desfacere atât de mică pe cât mă aștept să aibă vânzare o carte intitulată Cum să respiri cu familia ta la cină.

Rugăciunea mea este ca această carte să ajungă să trăiască ziua când să fie folosită mai mult pentru zidire, când energia noastră se epuizează, și mai puțin pentru a ne convinge că energiile noastre trebuie îndreptate către rugăciunea comună. Rugăciunea mea este ca, strigând împreună, în mod regulat și cu zel către Tatăl nostru, să ajungem să facem în bisericile noastre acest lucru atât de normal încât să fie un lucru amuzant ca cineva să-și ia timp să scrie o carte despre această disciplină comună a bisericii. Sper că acest lucru se va întâmpla într-o zi. Totuși, întrucât acea zi nu este astăzi, haideți să începem această călătorie împreună și să ne rugăm ca Dumnezeu să ne binecuvânteze.

Capitolul 2

LA ȘCOALĂ

Învață-ne să ne rugăm

NECESAR ≠ NATURAL

În anul 2017, soția mea și cu mine am primit un apel telefonic care avea să ne schimbe viețile. Vreme de 10 ani am încercat să avem un copil. Timp de aproape cinci ani am încercat apoi să adoptăm. Apelul telefonic a venit într-o zi de sâmbătă, și până luni aveam o fetiță adoptată.

Vestea bună era că primisem în final răspuns la rugăciunea noastră. Vestea rea era că fetița să născuse cu aproape două luni mai devreme și nu putea respira de una singură. Pur și simplu, nu puteam să o aducem acasă. Ea trebuia să stea la spital vreme de câteva săptămâni conectată la un aparat pentru a învăța să respire. Respirația, însuși lucrul necesar pentru ca viața ei să continue, nu era un lucru pe care să îl facă în mod natural. Așa stau lucrurile și cu noi și rugăciunea. De aceea, rămâne adevărată afirmația de la început, anume că „a fi creștin fără rugăciune este la fel de posibil ca a trăi fără a respira”. Dar doar pentru că ceva este necesar vieții nu înseamnă că îl și practicăm în mod natural. Acest lucru era aplicabil respirației fetiței noastre, și este aplicabil în egală măsură respirației noastre spirituale.

Gândește-te la situațiile din Biblie ale acelor oameni care aveau nevoie de rugăciune, și cât de ușor a fost pentru ei să nu se roage. Ce-ai zice de Adam și Eva? După ce nu L-au ascultat pe Dumnezeu și au fost scutiți de moarte imediată, Dumnezeul nostru plin de har a venit și a inițiat o conversație cu ei. În acest moment, ei ar fi putut să-și recunoască slăbiciunea și să ceară ajutor din partea Lui. Totuși, ei n-au făcut așa ceva. În schimb, ei au încercat să redirecționeze judecata lui Dumnezeu către cineva care să fie un pic mai „meritoriu”.

Cain a avut o conversație față în față cu Dumnezeu, după ce a fost prins cu mâinile pătate de sânge, dar el nu și-a recunoscut slăbiciunea și nici nu a cerut îndurare. În Psalmul 32, David recunoaște că, pentru el, a fost deopotrivă natural și distructiv să păstreze tăcerea cu privire la păcatul lui, mai degrabă decât să se roage. Ucenicii din Marcu 14 conștientizează că, atunci când au stat prosternați la pământ, a fost mai ușor pentru ei să doarmă decât să mijlocească înaintea lui Dumnezeu. Orice persoană care are nevoie de rugăciune mai mult decât de orice altceva descoperă că aceasta nu-i vine în mod natural, ca o mănușă.

ÎNVAȚĂ-NE SĂ NE RUGĂM

Una dintre cele mai ironice secvențe de dialog din Scriptură se găsește în situația când ucenicii Îi cer Domnului Isus să-i învețe să se roage (Luca 11:1). Ceea ce face ca această situație să fie ironică nu ține de faptul că ei Îi cereau Domnului Isus să-i învețe ceva anume. El era Dumnezeu. Era înțelept și ei se refereau în mod constant la El ca Rabbi și Învățătorul. Această cerință iese în evidență pentru că este singura situație din Scriptură când ucenicii Îi cer în mod expres Domnului Isus să-i învețe ceva.

Când se confruntă cu acțiunile puternice și cu minunile Domnului Isus, ucenicii se miră de faptul că El putea să potolească vânturile și valurile. Ei rămân uimiți atunci când Isus vindecă orbii, când El scoate demonii din oameni, și când îi face pe șchiopi să umble. Petru nu Îl întreabă pe Domnul Isus cum să facă așa încât să poată merge pe ape. El doar cere ceva, și se apucă să meargă pe ape.

Când Isus îi trimite pe cei 72 în Luca 10, El nu le dă instrucțiuni pe care să le urmeze pas cu pas, așa încât să poată trata lepra sau să scoată demoni. El le poruncește: vindecați-i pe cei bolnavi și propovăduiți Împărăția! Niciunul dintre ucenici nu spune, „Dar, Isuse, eu dormeam în ziua când ai explicat câtă salivă trebuie să folosim pentru vindecarea unui orb, sau când ai spus ce trebuie să facem când găsim pe cineva care s-a născut orb, spre deosebire de situațiile când oamenii au devenit orbi între timp”. Ucenicii pur și simplu au preluat mandatul lui Isus și au plecat înainte ascultându-L, întorcându-se bucuroși de faptul că ceea ce El le poruncise chiar funcționa.

Chiar și atunci când s-au confruntat cu incapacitatea lor de a scoate demoni, în Marcu 9, ucenicii nu I-au spus lui Isus: „învață-ne cum să facem asta”. În schimb, ei au întrebat „de ce nu putem face asta?” Ei au căutat un diagnostic legat de ceea ce făcuseră greșit, nu o prescripție despre cum să facă acel lucru bine.

Totuși, când ajung la problema rugăciunii, ucenicii Îi spun lui Isus: „învață-ne” (Luca 11:1). Cu alte cuvinte, ei spun ceva de genul: „Avem nevoie să învățăm. Știm cum să le vorbim prietenilor noștri. Știm chiar cum să vorbim când Tu nu ești aici, alături de noi. Dar aici este ceva diferit, și anume un lucru pe care nu știm cum să-l facem.”

Isus răspunde folosind învățătura, sintetizând felul în care Biblia vorbește despre rugăciune (v. Matei 6:9-13; Luca 11:2-4). Isus are un fel de a pune punctul pe i. El preia cele 613 porunci ale Vechiului Testament și le sintetizează în câteva cuvinte simple: iubește-L pe Dumnezeu și iubește-i pe ceilalți. Și face același lucru când vine vorba de învățătura Bibliei privitoare la rugăciune. În doar câteva propoziții, El ne oferă o temelie a tuturor rugăciunilor noastre.

PUNEREA TEMELIEI: CE ESTE RUGĂCIUNEA?

Ne vom îndrepta privirile către acele afirmații în următoarele două capitole. Pentru moment, ne putem pune întrebarea simplă: Ce este rugăciunea? S-a spus cândva că „definițiile trebuie să constituie întotdeauna punctul de plecare pentru… doi oameni care intră într-o discuție argumentată.”[4] Noi știm că rugăciunea este necesară, și știm și faptul că ea nu este un lucru care să ni se pară natural. Asemenea ucenicilor, și noi trebuie să fim învățați cum să ne rugăm. Totuși, nu ne va face bine în niciun fel să vorbim despre rugăciune și despre felul în care ea modelează biserica locală, dacă nu cădem de acord mai întâi asupra definiției rugăciunii.

Ai putea să pretinzi că această discuție este o risipă de timp, pentru că orice om știe ce este rugăciunea. Ai putea chiar pretinde că nici nu e nevoie să fii creștin pentru a ști ce este rugăciunea. Nu te grăbi atât de tare. Uneori, cele mai cunoscute cuvinte sunt cele mai dificil de definit.

Cât de des ai folosit cuvântul așadar? Nimeni nu te oprește vreodată la mijlocul frazei pentru a-ți cere să clarifici felul în care ai folosit acest cuvânt. El pare să fie un termen care nici n-are nevoie să fie definit. Cu toate acestea, te rog să te oprești chiar acum și să-l definești, fără a te folosi de un dicționar sau de Google. Vezi ce vreau să spun? Este un cuvânt mai ușor de folosit decât de definit. Uneori, cele mai obișnuite cuvinte dau naștere celor mai mari confuzii, iar termenul rugăciune nu este scutit de acest risc.

Definițiile termenului rugăciune abundă. Iată câteva:

Rugăciunea înseamnă să vorbești cu Dumnezeu. Tot ce trebuie să faci este să Îi vorbești lui Dumnezeu ca atunci când i-ai vorbi celui mai bun prieten al tău. Nu trebuie să înveți cum să vorbești cu Dumnezeu. Doar trebuie să faci asta.

Rugăciunea înseamnă să ceri ceva de la Dumnezeu. Rugăciunea înseamnă să ne hotărâm și să cerem ca Dumnezeu să împlinească ceea ce noi vrem. Înseamnă să te lupți cu El până când îți dă ceea ce vrei. Dumnezeu Se lasă greu înduplecat tocmai pentru a vedea cât de mult ne dorim noi acel lucru și cât de mult ne rugăm pentru el. Trebuie să cerem ceea ce ne dorim din partea Lui. Trebuie să identificăm acele dorințe și să le cerem de la El.

Rugăciunea înseamnă să ne potrivim voia noastră voii lui Dumnezeu. Rugăciunea nu ține de a căpăta ceva de la Dumnezeu sau de a-L determina să acționeze într-un fel. El știe ceea ce ai tu nevoie și a hotărât deja dacă îți va da acel lucru sau nu. Rugăciunea înseamnă, în realitate, să îți sincronizezi voia ta la voia Lui. Rugăciunea ține mai mult de tine decât de Dumnezeu.

Rugăciunea ține de acele dorințe care țintesc în direcția lui Dumnezeu. Rugăciunea nu înseamnă nimic altceva decât să gândești pozitiv când auzi vorbindu-se despre o tragedie, sau să speri atunci când auzi pe cineva că trage nădejde cu privire la un anume rezultat.

Rugăciunea este un fel de combinație a tuturor celor de mai sus.

Cine are dreptate? Pur și simplu nu putem să fim de acord cu orice definiție. Avem nevoie de cea corectă. De ce? Pentru că o definiție greșită conduce la o aplicație greșită.

Ai auzit vreodată de povestea acelui individ care i-a cumpărat mamei sale un papagal scump de 8 Martie? El a plătit 10000 $ pentru un papagal care putea să vorbească în 40 de limbi și să cânte câteva imnuri. El i-a trimis pasărea mamei lui dar nu a primit niciun fel de răspuns vreme de câteva zile. Nervos pe faptul că ei nu-i plăcuse pasărea, și-a sunat mama și a întrebat-o: „Ți-a plăcut papagalul?”, la care ea a răspuns: „A fost minunat!” Plin de mândrie, fiul a întrebat mai apoi: „Care a fost lucrul care ți-a plăcut cel mai mult?” Ea răspuns apoi: „Copanele, au fost delicioase”. Interpretare greșită – aplicație greșită.

CE NU ESTE RUGĂCIUNEA

Nu ne permite timpul să analizăm fiecare dintre definițiile de mai sus, dar haideți să vorbim pe scurt despre câteva modalități obișnuite în care oamenii gândesc legat de rugăciune.

Exod 33:11 spune că Moise a vorbit față în față cu Dumnezeu, așa cum un om vorbește cu un prieten. Eu cred că este posibil să construim o teologie greșită a rugăciunii bazată pe o aplicație greșită a acestui verset. Chiar dacă, parțial, rugăciunea înseamnă să vorbești cu Dumnezeu așa cum ai vorbi cu un prieten, această definiție, în ea însăși, ar fi o supra-simplificare.

Hristos a fost Dumnezeu în trup. Așadar, de fiecare dată când ucenicii au avut o conversație cu Isus, ei vorbeau cu Dumnezeu așa cum vorbeau cu orice altă persoană. Dacă rugăciunea ar însemna pur și simplu să vorbim cu Dumnezeu, iar Isus era Dumnezeu, n-ar fi fost normal ca ei să privească orice conversație pe care cineva o avea cu Isus ca fiind rugăciune? Eu nu cred că Isus vedea lucrurile în felul acesta.

Când Filip Îi cere lui Isus să-L arate pe Tatăl, El îi răspunde în felul următor: „Cine M-a văzut pe Mine, L-a văzut pe Tatăl” (Ioan 14:9). Isus pare să spună, „Nu trebuie să privești mai departe, căci dacă M-ai văzut pe Mine, L-ai văzut pe Dumnezeu” (v. Evrei 1:3). Când ucenicii I-au cerut lui Isus să-i învețe cum să se roage, El n-a răspuns în același fel. El nu spune, „Ei bine, dacă Mi-ați vorbit, atunci ați vorbit cu Tatăl”. În schimb, El le dă învățătură și le oferă un model de cum să se adreseze, într-un mod diferit de o discuție obișnuită cu persoana care se afla înaintea lor: „Tatăl nostru” (Matei 6:9–15; v. și Luca 11:1–4).

Rugăciunea este mai mult decât o conversație obișnuită cu Creatorul nostru, și este departe de a constitui acel mijloc prin care noi Îi forțăm mâna lui Dumnezeu pentru a obține ceea ce vrem. Dumnezeu este atotputernic. Nu-I putem forța mâna. El este prea puternic. El nu va face târguială cu tine mult mai mult decât ar putea bebelușul nostru să negocieze cu noi – nu el este proprietarul vreunui lucru de care are nevoie. Nu putem cere pur și simplu orice de la Dumnezeu, pentru că este imposibil ca cineva care n-are nevoi să fie forțat să facă ceva.

Ce vreau să spun prin ideea că este dificil să înțelegem ce este rugăciunea? N-avem de-a face aici cu o definiție scurtă, ca acelea cu care se poate să fi crescut și să le fi considerat valabile prin ele însele.

CHEAMĂ NUMELE DOMNULUI

Eu îi voi rămâne recunoscător lui Gary Millar pentru cartea lui pe tema rugăciunii, intitulată Calling on the Name of the Lord: A Biblical Theology of Prayer. Cartea lui este pur și simplu un răspuns la întrebarea: Ce anume este rugăciunea? El caută acel numitor comun, acel fir roșu care definește fiecare situație în care vedem rugăciunea prezentă în Scriptură, de la Geneza până la Apocalipsa, pentru a crea apoi o definiție biblică a rugăciunii care să fie deopotrivă specifică, și totuși cuprinzătoare. Iată felul în care el concluzionează: rugăciunea înseamnă „să-L chemăm pe Dumnezeu să împlinească promisiunea Lui.”[5]

Prima circumstanță a unei rugăciuni consemnate în Biblie o vedem în Geneza 4, în momentul când oamenii se aflau deja în afara grădinii Edenului: „Adam s-a împreunat iarăși cu nevastă-sa; ea a născut un fiu, și i-a pus numele Set; ‚căci’, a zis ea, ‚Dumnezeu mi-a dat o altă sămânță în locul lui Abel, pe care l-a ucis Cain’. Lui Set i s-a născut și lui un fiu, și i-a pus numele Enos. Atunci au început oamenii să cheme Numele Domnului” (Geneza 4:25–26).

A chema Numele Domnului înseamnă mai mult decât pur și simplu a pronunța cu voce tare Numele Lui. Pe parcursul Bibliei, Numele Domnului este sinonim cu natura Lui. A chema Numele Lui înseamnă a face apel la caracterul Lui. Este ca un strigăt după ajutor, ca atunci când cineva strigă: „Sunați la 112!” Noi nu ne întrebăm, „După ce am sunat la 112, care crezi că va fi natura conversației?” A apela numărul 112 înseamnă să faci un apel după ajutor pe baza a ceea ce noi știm că numărul 112 semnifică: o linie de apel de urgență. Același lucru este aplicabil atunci când noi chemăm Numele Domnului.

Geneza 4:26 este ceea ce Millar denumește un verset „de tipul stâlp de susținere”.[6] Stâlpii sau zidurile care nu susțin structura unei case pot fi demolați fără a compromite integritatea structurală a ei. Prin contrast, stâlpii de susținere nu pot fi demolați fără ca acea casă să se prăbușească. Versetul 26 poartă în el acest fel de susținere a structurii pentru ceea ce trebuie să înțelegem că înseamnă rugăciunea. El ne ajută să construim un cadru teologic pentru felul în care ar trebui să înțelegem rugăciunea, întrucât este prima dată în Biblie când îi vedem pe oameni chemând Numele Domnului.

Iată care este contextul acelui verset de susținere. În Geneza 1 și 2, Dumnezeu creează o lume perfectă și îi pune pe Adam și Eva în ea, pentru a avea o relație de părtășie cu El și pentru a reflecta gloria Lui în toată creația. În Geneza 3, Adam și Eva sunt înșelați de șarpe și ei decid mai degrabă să-L înlocuiască pe Dumnezeu decât să-L reflecte. Când Dumnezeu îi confruntă cu privire la păcatul lor, Adam o învinuiește pe Eva, iar Eva îl învinuiește pe șarpe.

Apoi Dumnezeu începe să vorbească. Ce anume spune El? În Geneza 3:15 – un alt verset cu rol de susținere – El face o promisiune. Într-o zi, Sămânța femeii va zdrobi șarpele. Femeia va avea un copil care îl va învinge pe acest amăgitor. Chiar dacă Adam și Eva au păcătuit, Dumnezeu păstrează, prin harul Lui, viețile lor, și promite că, într-o zi, va îndrepta lucrurile prin acest Fiu. Așadar, Geneza 4 începe cu un ton pozitiv. Adam și Eva au un fiu, și cred că primul lor copil constituie promisiunea împlinită din partea lui Dumnezeu. Îi pun acestui copil numele Cain, care are sensul de „primit”. Ei presupun că el este sămânța legământului despre care s-a vorbit în Geneza 3:15. Totuși, după ce Cain se întoarce de la primul picnic al bisericii cu sângele fratelui său pe mâini, el este izgonit de Dumnezeu, și devine clar pentru oricine că nu el era sămânța promisă despre care Dumnezeu vorbise.

Restul capitolului 4 din Geneza ne prezintă genealogia lui Cain, care se sfârșește cu o rudă îndepărtată pe nume Lameh. Crima domină apoi familia lui Cain, iar Lameh ajunge să se laude cu faptul că l-a depășit pe străbunicul lui. Așa ajungem la versetele 25 și 26.

Adam și Eva au un alt fiu, pe Set, care trăiește o viață cu totul diferită. Acești oameni doresc ca Dumnezeu să-Și împlinească promisiunea, chiar dacă acea zi nu este astăzi. Când oamenii încep să cheme Numele Domnului, ei „apelează la Dumnezeu cerându-I să-Și împlinească promisiunea”, o promisiune a unui Fiu care va răsturna blestemul și îl va învinge pe șarpe.[7]

Jean Calvin afirma că „în Biblie, rugăciunea este legată strâns de Evanghelie – de soluția promisă și furnizată de Dumnezeu la problema răzvrătirii omului împotriva Lui și la problema consecințelor acesteia. Evanghelia modelează rugăciunea, iar acest lucru este evident din primele pagini ale Bibliei, în special din Geneza 4:26, când oamenii au început pentru prima dată să ‚cheme numele lui Iehova’, și până la sfârșit, când Biserica se roagă, ‚Vino, Doamne Isuse!’ (v. Apocalipsa 22:20).”[8] Într-un sens, așadar, rugăciunea este ca și cum am spune, „Am ajuns la capătul puterilor, Dumnezeule? Te rugăm, împlinește lucrurile pe care le-ai promis”. În Biblie, rugăciunea este conectată strâns la nădejdea răscumpărării și, astfel, la Evanghelie.

RUGĂCIUNEA: PRESCRIPȚIA LUI DUMNEZEU PENTRU TRĂIREA ÎNTR-O LUME DECĂZUTĂ

Gândește-te la rugăciune ca la prescripția lui Dumnezeu pentru trăirea într-o lume decăzută. Această prescripție fuzionează ca oricare alta. Imaginează-ți că ți se prescrie un tratament pentru o boală care te-a tot necăjit. Ai putea părăsi cabinetul doctorului cu nimic mai mult decât o bucată de hârtie, dar ceva anume se schimbă. Ce anume te determină să zâmbești chiar dacă boala ta se manifestă încă sever și circumstanțele tale încă nu s-au schimbat? Un singur cuvânt: nădejdea. O prescripție nu este, în ea însăși, tratamentul medicamentos. Ea doar te conectează la acel medicament. Boala ta poate să te necăjească încă, dar prescripția îți amintește că suferința este temporară, pentru că ai găsit o soluție.

Asemenea unei prescripții, rugăciunea ne ușurează îngrijorările înainte de momentul reparării circumstanțelor noastre. Să ne îndreptăm privirile către Psalmul 13. Nu suntem siguri de circumstanțele precise care l-au determinat pe David să scrie acest psalm, dar orice persoană care îl citește a trăit și a trecut prin lucruri asemănătoare.

Psalmul 13 începe cu depresia lui David: „Până când, Doamne, mă vei uita neîncetat? Până când Îți vei ascunde Fața de mine?” (v. 1). Totuși, către sfârșit, David celebrează eliberarea: „cânt Domnului, căci mi-a făcut bine” (v. 6). Acest psalm are doar șase versete. Cum a ajuns David să treacă atât de repede de la depresie la eliberare? Nu pentru că circumstanțele lui s-au schimbat atât de repede, ci pentru că și-a dus îngrijorările înaintea lui Dumnezeu, cerându-I să împlinească ceea ce El a promis că va face, și fiind încrezător că Dumnezeu va acționa potrivit promisiunii Lui.

David învață că rugăciunea este mai mult „nu-i așa că vei face asta?” decât să fie „când vei face asta?”. Chiar dacă el își începe psalmul îngrijorat în legătură cu momentul ales de Dumnezeu, până la sfârșitul psalmului el hotărăște să se bucure în Domnul, care îl iubește și îl va elibera. Caracterul și promisiunile lui Dumnezeu au alimentat și păstrat bucuria lui David, chiar și atunci când circumstanța în care el s-a aflat nu s-a schimbat încă. Asemenea unei rețete, rugăciunea i-a oferit lui David nădejdea de care avea nevoie pentru a persevera. Dumnezeu făcuse o promisiune, și El va împlini întotdeauna promisiunile Lui.

ÎNCURAJAREA LUI HRISTOS

Nu există nimic mai umilitor decât să-i cerem cuiva să ne învețe să facem un anumit lucru. Din fericire, Isus nu petrece timp mustrându-Și ucenicii, ci, în schimb, El îi zidește, accentuând multele beneficii ale rugăciunii. Prin intermediul pildelor Sale și a altor învățături, Domnul Isus subliniază ce anume ratăm noi atunci când nu ne rugăm.

Când îi învață despre rugăciune, Isus le reamintește ucenicilor și nouă deopotrivă că, fiind plin de har, Dumnezeu ne vede – nu într-un fel în care o cameră de luat vederi vede pe cineva care comite o crimă, ci în modalitatea în care un superior deghizat răsplătește un angajat care face ce este bine. Pune alături acest adevăr de faptul că Isus ne reamintește că rugăciunile sunt evaluate prin prisma tăriei lor, și nu a lungimii lor, și toate îngrijorările noastre ar trebui să se evapore. Învățăturile Domnului nostru ne lasă fără scuză pentru faptul că nu ne rugăm, și ne oferă orice încurajare imaginabilă ca să ne rugăm, în lumina nădejdii noastre.

MODELUL DE RUGĂCIUNE AL BISERICII

Această nădejde este împărtășită de toți creștinii. Ea este nădejdea care guvernează viețile noastre (v. 1 Timotei 4:10; Tit 1:1–2; 2:11–14; 3:4–7). Asta înseamnă că nădejdea creștinului este a noastră, nu doar a mea. Așa cum spunea Mark Dever, „este imposibil să răspundem întrebării ce este un creștin? fără a ajunge la o conversație despre Biserică – cel puțin, așa cum stau lucrurile în Biblie.”[9] Dacă rugăciunea se agață de nădejdea pe care o avem în Hristos, atunci ea ar trebui să reflecte această părtășie a noastră împreună, în Hristos. Dacă rugăciunea are forma Evangheliei, atunci, prin implicație, ea trebuie să aibă forma Bisericii.

Nu ne vom putea opri în această carte la fiecare situație în care o rugăciune se găsește în Biblie. Vom petrece majoritatea timpului nostru de aici analizând două rugăciuni. Prin asta nu vreau să spun că celelalte n-ar fi importante. Vreau doar să spun că acestea două ne ajută să înțelegem cum ar trebui să arate rugăciunea ca model și în practică. Și ce model mai bun de rugăciune avem dacă nu pe acela pe care Domnul Isus ni-l oferă? Învățătura și exemplul Lui ne vor ajuta să construim un schelet teologic care ne va permite să înțelegem mai bine rugăciunea și implicațiile ei colective.

Capitolul 3

LUMEA ESTE A VOASTRĂ

O familie condusă

Iată problema noastră: lipsa rugăciunii este sinucidere spirituală. Așa că, ceea ce eu sugerez este să ne rugăm mai mult. La mijloc nu intervine vreo știință complicată, știu asta. Totuși, înainte de a ne ruga mai mult, trebuie să înțelegem ce vrem să spunem prin rugăciune. Cum putem să avem o definiție biblică a rugăciunii? Din fericire, Domnul Isus ne învață acest lucru.

Aceste două capitole ce urmează vor parcurge cele două părți ale modelului oferit de Domnul Isus pentru rugăciunea creștinului. Ele vor așeza temelia astfel ca noi să putem înțelege necesitatea rugăciunii colective și pentru a putea vedea felul în care aceasta modelează Biserica.

PRIORITĂȚI SAU PROCES: ÎNCEPÂND SĂ ÎNVĂȚĂM CUM SĂ NE RUGĂM

Jackson, nepotul meu de doar doi ani, nu știa că există tort pe lumea asta până la prima celebrare a Zilei Recunoștinței, când vecinii noștri au adus un tort de 2 kg. Întreaga lui viață s-a schimbat atunci. O paletă nutritivă alcătuită până atunci din Similac, pireuri de fructe și vegetale, creioane, tot felul de lucruri adunate de pe jos, ca și combinații ale tuturor celor menționate a fost acum expusă unei combinații de gusturi care l-au transformat complet pe băiețel. La scurt timp după ce a dedus că numele acestei noi plăceri era tort, el era convins că putea căpăta oricât și-ar fi dorit cu ajutorul unchiului său lesne de convins. Trebuia doar să rostească acel cuvânt într-o modalitate poruncitoare: „Tort! Tort!” De fiecare dată când se întorcea, primul cuvânt pe care îl rostea era „Tort”! Evident, eu mă distram de minune și aveam să-i dau o nouă porție… până când a intervenit soția mea.

„Jackson, dacă vrei tort, nu acesta este felul în care trebuie să ceri. Dacă vrei tort, trebuie să spui, ‚tort, vă rog’”. Din acel moment, am început să-l catehizăm pe micul Jackson. Oridecâteori avea să ceară „tort!”, aveam să-i răspundem, „Jackson, cum trebuie să ceri tort?”, la care el avea să răspundă prompt, „tort, vă rog!” L-am învățat astfel pe Jackson procesul corect pentru a primi ceea ce își dorea. N-am pus la îndoială lucrul pe care el și-l dorea.

Domnul Isus tratează problema rugăciunii într-un mod diferit. El nu corectează problema procesului nostru, așa cum am făcut eu și soția mea cu micuțul Jackson. El tratează problema priorităților noastre.

J.C. Ryle spunea: „arată-mi care sunt rugăciunile unui om, și îți voi spune în curând care este starea sufletului lui.”[10] Atunci când Isus ne învață să ne rugăm, El nu începe prin a ne învăța cum să cerem. El ne oferă prioritățile înainte de a ne da procesul. Acesta este și punctul nostru de plecare.

TATĂL NOSTRU: RUGĂCIUNEA ÎNCEPE PRIN ACCEPTAREA RELAȚIILOR

Primele două cuvinte din rugăciunea domnească – „Tatăl nostru” – sunt la fel de importante pe cât ne sunt de familiare (Matei 6:9). Totuși, nu lăsa familiaritatea să te orbească așa încât să nu mai vezi importanța acestor cuvinte. Rugăciunea începe cu acceptarea nu doar a unei relații, ci a relațiilor. Noi ne-am obișnuit să ne gândim la rugăciune ca fiind personală și individuală, relaționându-ne astfel personal la Dumnezeu, însă ea este mai mult decât atât.

Chiar dacă practica rugăciunii în izolare poate părea un bun instrument de pază împotriva ispitei de a-i impresiona pe alții cu rugăciunile noastre (Matei 6:5), a ne ruga întotdeauna și doar în cadrul privat, individual, poate fi un exces. De la hrănirea celor 5000 de oameni (Ioan 6:10–11) până la învierea lui Lazăr din morți (Ioan 11:41–44) și la intrarea în Grădina Ghetsimani (Matei 26:36), Domnul Isus i-a implicat adesea pe alții în rugăciunile Sale. Cu siguranță că noi n-ar trebui să încercăm să-i impresionăm pe alții cu rugăciunile noastre, dar în mod cert ar trebui să îi implicăm în ele.

De ce? Pentru că suntem o familie. Dumnezeu nu este doar Tatăl meu, ci El este „Tatăl nostru”. Aceste două cuvinte ne reamintesc că eu și tu suntem amândoi copii ai lui Dumnezeu și frate unul pentru celălalt. Rugăciunea n-a fost gândită niciodată să fie un simplu exercițiu spre câștigarea beneficiilor personale, ci o disciplină spirituală care ne reamintește felul în care suntem responsabili unii pentru alții. Asta înseamnă că, de fiecare dată când ne rugăm, ar trebui să respingem în mod activ o mentalitate individualistă. Noi nu suntem niște indivizi izolați într-o relație cu Dumnezeu, ci suntem parte a unei comunități de oameni care au același acces la Dumnezeu. Rugăciunea este în același timp un exercițiu colectiv.

În cazul în care crezi că exagerez, observă că, de-a lungul Predicii de pe Munte (Matei 5-7), Domnul Isus are tendința de a folosi pronumele singulare când îi vorbește acelei mulțimi despre moralitate. Învățăturile Sale legate de poftă (5:29–30), adulter, divorț (5:32–33), și răzbunare (5:39–42) sunt toate prezentate la singular. Totuși, atunci când îi vorbește aceleiași mulțimi despre rugăciune, poate pronumele sunt la plural (6:9–13). Iar acest lucru nu este o simplă chestiune gramaticală. Aici Îl avem pe Domnul Isus care ne învață.

Noi suntem o familie pentru că avem același Tată. Înainte de a cere orice lucru în rugăciune, ni se reamintește că Dumnezeu nu este doar Judecătorul și Stăpânul nostru suveran. El este în același timp Tatăl nostru. Isus a murit ca Substitut pentru păcatul nostru, pentru a ne justifica – pentru a fi socotiți neprihăniți – în tribunalul lui Dumnezeu. Totuși, El ne-a justificat așa încât putem fi înfiați în familia Lui.[11] Asta înseamnă că, atunci când venim înaintea lui Dumnezeu, nu trebuie să ne temem de nimic.

Poți vedea cât de uimitoare este această realitate? Tatăl nostru ne ascultă și Își apleacă urechea către noi (Psalmul 5:1-3). Tatăl nostru Își arată compasiunea față de noi în ciuda slăbiciunilor și a eșecurilor noastre (Psalmul 103:13). Tatăl nostru ne acoperă cu dragostea Lui, chiar dacă noi am merita pe drept mânia Lui (Romani 8:1, 15). Tatăl nostru se îngrijește de nevoile noastre și ne dă daruri bune (Matei 6:8; 7:11; Iacov 1:17). Tatăl nostru ne disciplinează chiar, în dragoste, spre binele nostru (Evrei 12:5–11). Ce privilegiu să-L numim pe Dumnezeu Tatăl nostru!

J.I. Packer descrie acest lucru într-un mod excepțional:

„Dacă vrei să evaluezi cât de bine înțelege un om creștinismul, privește la cât de mult prețuiește el gândul de a fi copil al lui Dumnezeu sau de a-L avea pe Dumnezeu de Tată. Dacă nu acesta este gândul care îi controlează închinarea și rugăciunile, ca și întreg parcursul vieții, asta înseamnă că el nu înțelege mai deloc creștinismul. Orice lucru ne-a învățat Hristos, orice lucru care face ca Noul Testament să fie nou și mai bun decât Vechiul, orice lucru care este, prin definiție, creștin prin comparație cu iudaic, potrivit sistemului vechi, este însumat în cunoștința paternității lui Dumnezeu. Numele creștin al lui Dumnezeu este ‚Tată’”.[12]

De-a lungul vieții mele, am fost binecuvântat să cunosc mai mulți tați deosebiți. Tata este eroul meu. Totuși, în ultimii 10 ani, am văzut doi tați excepționali care mi-au fost colegi în lucrarea pastorală. Amândoi sunt tați ai unor copii cu autism. Ceea ce lumea vede ca o imperfecțiune sau ca o problemă, nu poate îndepărta abundența dragostei pe care aceștia o au față de fiii lor. I-am văzut iubindu-și fiii necondiționat, cu mult dincolo de dragostea pe care mulți alți bărbați o manifestă față de copiii lor, căzând adeseori în frustrare.

Iată binecuvântarea paternității lui Dumnezeu față de noi. Ea nu se îndreaptă către cei care sunt perfecți sau către elita pe care ne-am putea-o imagina în lumea aceasta. Niciunul dintre noi nu este un atlet deosebit. Niciunul nu este antreprenorul de succes sau artistul articulat pe care alți tați să fie invidioși. Dimpotrivă, noi suntem cu toții niște fii risipitori, murdărind demnitatea pe care Dumnezeu ne-a dat-o cu lucruri care nu satisfac. Noi suntem copiii care au nevoie disperată de un tată dornic să le dea constant dragoste necondiționată, pentru că noi eșuăm continuu să satisfacem orice fel de criteriu pentru care să fim acceptați. Doar Dumnezeu poate fi acest fel de Tată pentru noi.

Același Dumnezeu care pregătește inimile noastre să se roage Își apleacă urechea pentru a ne auzi. Iar aceasta este o mare încurajare la rugăciune.

Ai pe cineva care te ascultă cu adevărat, care te ascultă până la capăt. Oricât de infirmi sau murdari am putea fi noi, nu putem să Îl împiedicăm să ne audă. Tatăl nostru Și-a plecat urechea către noi, și este gata chiar acum să ne asculte rugăciunea.

Nu știu câtă vreme a trecut de când te-ai rugat ultima dată, dar iată lucrul de care sunt sigur: El ascultă chiar acum. Și nu există nimeni la care m-aș putea gândi că ar asculta mai bine decât El.

Când noi ne rugăm „Tatăl nostru”, acest lucru ne amintește de apropierea Lui, de înțelepciunea Lui, de răbdarea Lui și de grija Lui. Nu ne permite timpul să discutăm aplicațiile nelimitate ale acestui adevăr. Rămâi însă cu această idee: Dumnezeu ne cheamă în primul rând să acceptăm relația noastră cu El, ca Tată.

CARE EȘTI ÎN CERURI: ÎNȚELEGÂND PUTEREA LUI

Tatăl nostru este „în ceruri” (Matei 6:9). Noi ne începem rugăciunea cu mai mult decât niște simțăminte calde ale acceptării relațiilor noastre cu Tatăl nostru și unii cu alții. Noi începem cu o încredere fermă a faptului că cerem de la Acela care se află în vârful ierarhiei autorității din întregul univers.

Când autorii biblici vorbesc despre ceruri, ei nu se referă doar la un loc anume, ci se referă și la o declarație a puterii. Când noi spunem că Barack Obama s-a aflat în Casa Albă, ne referim la mai mult decât la adresa lui de domiciliu. Noi vrem să spunem că el a ocupat cea mai înaltă poziție din această țară. El a avut putere. Iată ce vor să spună autorii biblici despre faptul că Tatăl nostru este în ceruri.

Gândește-te la Psalmul 115:3: „Dumnezeul nostru este în cer, El face tot ce vrea”. Evident, când omenirea a încercat să „amenințe” porunca lui Dumnezeu prin a construi un turn care să ajungă la „ceruri” (Geneza 11), Dumnezeu s-a coborât câteva trepte pentru a vedea vârful acestor așa-zise turnuri.

Apoi El Și-a folosit puterea și a încurcat limbile oamenilor, dispersându-i pe toată suprafața pământului. Când ne rugăm, noi arătăm că depindem de atotputernicia lui Dumnezeu.

El se află în control. El nu are nevoie de permisiunea nimănui. Dumnezeu nu este încorsetat de nimeni.

Nimeni nu poate opri planurile Lui. Tatăl nostru din ceruri are puterea! Agenda Lui iese întotdeauna câștigătoare.

ÎNSUMÂND LUCRURILE: DUMNEZEU ESTE DEOPOTRIVĂ PLIN DE COMPASIUNE ȘI PLIN DE PUTERE

Expresia „Tatăl nostru, care ești în ceruri” formează temelia rugăciunilor noastre (Matei 6:9). Aceste câteva cuvinte ne invită să ne rugăm, pentru că ele ne învață că Dumnezeu este deopotrivă plin de compasiune și plin de putere. Mai mult, pentru că moartea jertfitoare a lui Isus îi face pe creștini să fie parte a familiei Lui, noi știm că acum El ne ascultă și este înclinat să răspundă favorabil lucrurilor pe care noi le cerem. Nu există vreo curte de apel care să anuleze deciziile pe care El le ia. Noi avem de partea noastră urechea celei mai puternice Ființe din întreg universul. El vede totul, știe totul, controlează totul.

Așadar, întrebarea devine aceasta: dacă ai de partea ta urechea și favoarea celei mai puternice Ființe din univers, ce anume I-ai cere? O scutire mare de taxe la sfârșitul anului? Un raport bun după următoarea ta vizită la doctor? Cunoașterea faptului că cea mai puternică Ființă din lume este înclinată să răspundă favorabil cererilor mele mă copleșește, după cum sunt convins că ar trebui să te copleșească și pe tine. Nu te cunosc, dar sunt destul de convins de faptul că cererile tale de rugăciune nu vor fi exact aceleași cu ale mele. Noi suntem ființe complexe cu preocupări și probleme diferite. Totuși, este foarte probabil ca ceva anume să cântărească greu în inima ta chiar acum. Ceea ce tu ceri de la Dumnezeu săptămâna aceasta te va afecta săptămâna următoare.

Cum ar trebui să afecteze rugăciunea faptul că noi cunoaștem puterea și compasiunea lui Dumnezeu față de noi? În primul rând, acest lucru ar trebui să ne alimenteze curajul. A. W. Tozer exprima acest adevăr în felul următor: „Rugăciunea îi unește pe Dumnezeu și pe omul care se roagă într-o singură ființă și spune că Dumnezeu este atotputernic iar omul care se roagă este atotputernic, pentru momentul de față, pentru că el este unit cu Atotputernicia.”[13] Oare înțelegi că acest tip de putere se află la dispoziția ta în rugăciune? Iată ceea ce dorește Domnul Isus să știm.

În al doilea rând, acest adevăr ar trebui să ne smerească. Autorul cărții Eclesiastul ne învață în felul următor: „nu te grăbi să deschizi gura, și să nu-ți rostească inima cuvinte pripite înaintea lui Dumnezeu; căci Dumnezeu este în cer, și tu pe pământ, de aceea să nu spui vorbe multe” (5:2). Dumnezeu nu există pentru a ne satisface dorințele. El nu există pentru a finanța idolatria noastră. Da, El ne slujește, dar El există pentru gloria Sa. Noi existăm pentru El, nu invers. În rugăciune, noi ne asumăm poziția corectă tânjind după gloria Sa înainte de a ne dori binecuvântările providenței Lui.

PREZENȚA LUI DUMNEZEU > BINECUVÂNTĂRILE LUI DUMNEZEU

În rugăciunea domnească (Matei 6:9–13), Domnul Isus ne ajută să înțelegem unde ar trebui să înceapă cererile noastre. După ce am stabilit faptul că Dumnezeu este Tatăl nostru, cel plin de compasiune și putere, Isus ne reamintește că puterea lui Dumnezeu țintește în primul rând la avansarea agendei Lui, nu a agendelor noastre. Isus ne arată că rugăciunea creștinului începe cu tânjirea după prezența lui Dumnezeu mai mult decât după binecuvântările Lui.

Toate cererile de la începutul rugăciunii domnești sunt îndreptate către Dumnezeu. Iată cum sună acestea:

„Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău; vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer și pe pământ” (Matei 6:9-10).

Acest lucru elimină omul din centrul imaginii și înlocuiește nevoile și dorințele noastre, amintindu-ne că cele mai importante lucruri legate de rugăciune nu țin de faptul că Dumnezeu ne binecuvântează prin posesiunile Lui, ci de ceea ce Dumnezeu ne dă pe calea prezenței Lui. De-a lungul Bibliei, oamenii care capătă pacea și siguranța în această viață sunt aceia care tânjesc după prezența lui Dumnezeu mai mult decât după binecuvântările Lui. Isus ne învață acest lucru încă din primele Sale trei cereri de rugăciune.

Prima adresare: onoarea lui Dumnezeu

„Sfințească-se Numele Tău” (Matei 6:9) ar putea fi mai bine tradusă pentru urechile noastre prin fraza „mă rog ca Numele Tău să fie onorat și cinstit”. În Vechiul Testament, când oamenii trăiau împotriva voii și a scopului lui Dumnezeu, despre faptele lor rele se spunea că pângăreau Numele lui Dumnezeu. De aceea, a te ruga „sfințească-se Numele Tău” denotă să fii preocupat mai mult de creșterea reputației lui Dumnezeu în lume decât de propria persoană. Înseamnă să te rogi ca Dumnezeu Însuși să-Și protejeze Numele de defăimare și obscuritate, așa încât oamenii să nu accepte o imagine greșită a Lui sau să respingă Persoana Lui datorită unei imagini distorsionate a Sa. Numele lui Dumnezeu este sfânt. Nimic nu poate schimba acea realitate. Noi Îi cerem pur și simplu să lucreze în lume, așa încât Numele Lui să fie tratat ca atare.

Gloria lui Dumnezeu a venit în lume în Persoana Domnului Isus Hristos. De aceea, expresia „sfințească-se Numele Tău” înseamnă să ne rugăm ca toți oamenii să răspundă în mod adecvat față de Isus. Lumea în care noi trăim este rece față de Dumnezeu ca și cum o persoană ar rămâne așezată pe scaun și nemișcată pe măsură ce mireasa își îndreaptă pașii către amvon. Acest lucru se petrece pentru că oamenii sunt orbi față de gloria lui Dumnezeu, așa cum este ea revelată în Isus (v. 2 Corinteni 4:3–6). Așadar, noi ne începem rugăciunea prin a cere ca gloria lui Dumnezeu să fie revelată și ca oamenii să se supună lui Dumnezeu prin a se supune Persoanei lui Hristos. Frumusețea acestei cereri stă în faptul că noi Îi cerem lui Dumnezeu să facă ceea ce El deja dorește.

Această adresare stabilește tonul pentru tot restul rugăciunii. Tot ceea ce noi cerem de la Dumnezeu trebuie să decurgă din această dorință copleșitoare.

A doua adresare: vie Împărăția lui Dumnezeu!

„Vie Împărăția Ta” (Matei 6:10) este o rugăciune ce țintește la succesul Evangheliei în lume. Noi știm că Evanghelia ne-a schimbat, așa că ne rugăm ca Împărăția lui Dumnezeu să se extindă până la capătul lumii, prin Evanghelie. Suntem deja zdrobiți de lumea în care trăim, așa că dorința noastră este pentru o lume mai bună. Noi vrem să experimentăm plinătatea fericirilor. Tânjim să fim acolo unde domnia lui Dumnezeu este recunoscută și adorată. Dumnezeu a promis că acest lucru va avea loc, iar promisiunea Lui schimbă dorințele noastre. Când un tată îi promite fiicei lui o vizită la Disneyland, copilul știe că această promisiune nu este o chestiune îndoielnică, ci singurul lucru care este incert este momentul când va avea loc. În dorința ei de a căpăta împlinirea promisiunii tatălui ei, ea va întreba constant, „Când vom merge? Ai promis!” Iată ce înseamnă ca noi să ne rugăm „vie Împărăția Ta”.

Noi nu putem sluji la doi stăpâni. În mod asemănător, nu pot coexista doi împărați – noi și Dumnezeu. Domnia și ambițiile uneia dintre părți trebuie să moară. Creștini fiind, agendele noastre au murit, în fapt, iar acest lucru este unul glorios, pentru că aceste agende ale noastre ne-ar fi ucis dacă ar fi fost împlinite (Galateni 2:20). Când ne rugăm „facă-se voia Ta, precum în cer, așa și pe pământ”, acest lucru ne unește cu voia lui Dumnezeu, pentru că ne ajută să ne dorim mai mult Împărăția Lui. El ne păzește de bârfă, de loviturile pe la spate, de lupta pentru poziții, de dorința de a ne stabili micile noastre împărății.

A treia adresare: facă-se voia Ta

„Facă-se voia Ta, precum în cer și pe pământ” (Matei 6:10) dezvoltă mai departe cea de-a doua cerere pentru venirea Împărăției lui Dumnezeu. Noi ne dorim să-L vedem pe Dumnezeu domnind aici, pe pământ, în același fel în care El stăpânește deja în ceruri. Noi nu vrem ca oamenii să se supună stăpânirii lui Dumnezeu având rețineri. Vrem ca ei să I se supună cu bucurie, pentru că sunt convinși că El este bun. Ne rugăm ca voia lui Dumnezeu să fie împlinită pe pământ, în orice fel decide El, chiar dacă asta ar însemna să suferim, să ne jertfim sau chiar să murim.

Stabilirea Împărăției lui Dumnezeu pe pământ implică eliminarea împărățiilor mai mici, și aceasta este lucrarea pe care bisericile o fac prin Evanghelie. Bisericile locale, la urma urmei, sunt niște avanposturi ale Împărăției lui Dumnezeu. Așadar, când ne rugăm ca acest lucru să se împlinească, ne referim la a ne ruga ca Dumnezeu să continue să-Și lărgească lucrarea Evangheliei prin bisericile locale.

Această rugăciune pentru prezența lui Dumnezeu așa încât ea să fie văzută și celebrată, este un lucru destul de uluitor pentru o lume care preferă ca Dumnezeu să fie un Tată absent, care doar îi trimite copilului Său suma de bani necesară pentru fiecare lună. Întrucât suntem păcătoși, noi am prefera mai degrabă ca Dumnezeu să răspundă cererilor noastre dar, în schimb, El să nu ne solicite nimic. Nouă ne place ca noi să fim cei ce stabilesc agenda. Totuși, Isus ne învață aici că prezența lui Dumnezeu este mai importantă decât providența Lui. Agenda Lui este de departe mai bună decât agenda noastră.

Când bisericile noastre locale se roagă și trăiesc în lumina acestor prime trei petiții, acest lucru devine atractiv pentru lumea din jurul nostru, pentru că ilustrăm în felul acesta o imagine diferită legată de Persoana și caracterul lui Dumnezeu. Acest lucru îi arată lumii cât de ineficiente sunt împărățiile ei, și el întărește mărturia noastră.

PROBLEMA REALĂ: APATIA, NU ABSENȚA

Când noi încercăm să ne rugăm în felul acesta, ni se reamintește de câteva lucruri. În primul rând, lumea există ca o pânză pe care să fie pictată gloria lui Dumnezeu. În al doilea rând, ceea ce noi avem nevoie cel mai mult este ca Dumnezeu să rezolve ce este greșit. Adevărata problemă nu ține de absența lui Dumnezeu din această lume. El este omniprezent. Problema reală ține de apatia noastră față de prezența lui Dumnezeu, lucru care se manifestă prin preocuparea și focalizarea noastră pe noi înșine. La rândul lui, acest lucru împiedică manifestarea abilității noastre de a-i iubi și cinsti pe ceilalți – în special pe Dumnezeu, Cel care ne-a creat.

Cât de des te-ai descoperit incapabil să mănânci, să dormi sau să te concentrezi pentru că ai fost atât de frustrat pentru că Numele lui Dumnezeu este tratat într-un mod lipsit de respect? Cât de des te regăsești tulburat în momentul rugăciunii din cauza faptului că Împărăția lui Dumnezeu și scopurile Sale sunt ignorate? Își fac loc aceste lucruri în jurnalul tău de rugăciune? Vezi absența cinstei dată lui Dumnezeu ca fiind principala problemă din lume? Din căsnicia ta? Din biserica ta? Isus ne învață să strigăm la Dumnezeu după aceste lucruri, și asta nu pentru că El ar avea nevoie de ajutor în împlinirea lor, ci pentru că noi avem nevoie de ajutor în a le dori. Agenda noastră intră în conflict cu agenda lui Dumnezeu din cauza faptului că dorințele noastre se află în conflict cu dorințele Lui. În ultimă instanță, dorințele noastre constituie acel lucru care modelează agenda noastră, în special în rugăciune.

Nouă ne vine ușor și natural să ne rugăm pentru onoarea noastră, pentru împărățiile noastre și pentru scopurile noastre. Cum răspunzi atunci când nu ți se arată respect, când ești dezonorat sau ignorat? Dorințele noastre sunt adesea scoase la iveală cel mai clar atunci când suntem mânioși. Este natural pentru noi să ne rugăm, „Doamne, ajută-i să mă trateze cu respectul și demnitatea pe care le merit”. Cât de ușor este să strigăm la Dumnezeu când simțim că circumstanțele amenință împărățiile noastre și proiectele personale. Când sunt acele momente când te descoperi cel mai mânios și mai supărat pe Dumnezeu? Dacă te asemeni câtuși de puțin cu mine, atunci vei ști că acele momente sunt cele când simți că El a făcut ceva diferit de voia ta. În esență, noi ne rugăm câteodată, „Doamne, te rog fă ca toate lucrurile să lucreze în felul în care eu doresc. Ajută-mă să-mi construiesc propria împărăție.”

Rugăciunile bune nu se deosebesc de rugăciunile rele pe baza moralității lor. Dumnezeu nu spune pur și simplu „nu” acelor rugăciuni pentru ajutor în vederea jefuirii unei bănci. Este însă posibil să te rogi pentru lucruri care sunt bune și acceptabile, și totuși, în tot acest timp, să-I ceri în fapt lui Dumnezeu să finanțeze idolatria ta. Concentrarea noastră pe propriile persoane este asemenea forței de gravitație – ne trage în jos. Isus, însă, ne învață să țintim în sus. El dorește ca rugăciunile noastre să zboare.

DUMNEZEU NU ESTE UN FEL DE LAMPĂ FERMECATĂ

Atunci când ne rugăm ca prioritățile lui Dumnezeu să se înrădăcineze în inimile noastre, noi respingem națiunea falsă că Dumnezeu ar acționa ca un fel de lampă fermecată. Nu sunt deloc un expert în așa ceva, dar filmele și emisiunile TV cu oameni care gândesc astfel ne arată ceva interesant – nimeni nu se străduiește să le vorbească acestora în felul în care creștinii să străduiesc să-I vorbească lui Dumnezeu în rugăciune. Ei nu uită să ceară anumite lucruri. Ei nu tratează conversațiile cu acești oameni ca pe ultima soluție. Nimeni nu are vreo dificultate în a-i vorbi lămpii sale fermecate, pentru că o astfel de persoană întotdeauna îndeplinește dorințele celui care le formulează. Singura slujbă a lămpii fermecate este să pună în aplicare agenda aceluia de care este legată.

Prin contrast, atunci când ne rugăm așa cum ne-a învățat Isus, ni se amintește că prezența și Persoana lui Dumnezeu sunt lucruri prețioase – cu mult mai prețioase decât providența Lui. Dumnezeu stabilește agenda, iar acest lucru este cel mai mare bine al nostru. Așadar, atunci când ne rugăm în felul acesta împreună, El ne modelează transformându-ne într-o comunitate de oameni care mărturisesc faptul că dependența noastră de El nu este în primul rând circumstanțială. Noi avem nevoie de Dumnezeu întotdeauna, iar bucuria vine mai presus de orice din prezența lui Isus, indiferent de lucrurile pe care le primim de la El și care sunt materiale. Știi ceva? Pe măsură ce acest adevăr se cimentează în inimile noastre prin rugăciune, în blândețea și bunătatea Lui, Dumnezeu ne dăruiește o mai mare experimentare a prezenței Sale.

Rugăciunea domnească este supranaturală. Evident, oricine poate să repete papagalicește aceste cuvinte, dar numai cei care au fost schimbați în interiorul lor cu adevărat își doresc ceea ce cer. Cuvintele nu sunt ca o incantație magică. Pronunțarea lor cu voce tare nu este obiectivul principal. Probabil că și stăpânii de sclavi au recitat cândva sloganul declarației de independență – „toți oamenii sunt creați egali” – și au făcut asta de sute de ori. Repetarea papagalicește a cuvintelor nu are nicio valoare. Isus nu vrea papagali, ci rugăciuni.

Dacă știi cu adevărat ce înseamnă să te adresezi lui Dumnezeu ca fiind Tatăl tău, vei dori ca gloria Lui să se răspândească până la capătul pământului, în fiecare colț al acestuia. Nicio altă cerere de rugăciune nu este suficient de mare ca s-o depășească pe aceasta.

O FAMILIE UNIFICATĂ

Este foarte ușor ca bisericile să ajungă să fie copleșite de agende aflate în competiție și de dorințe conflictuale (v. Iacov 4:1-4). O comunitate de oameni păcătoși, nesfințiți încă pe deplin, care locuiesc aproape unul de celălalt, va ajunge în situația de a-și călca reciproc pe degete. O comunitate creștină diversă nutrește o diversitate de dorințe, care poate conduce la o diversitate de viziuni.

Totuși, aceste conflicte pot fi evitate atunci când ne rugăm așa cum Isus ne-a învățat.

Dacă preocuparea primordială a vieții tale este aceea de a-ți face un nume, te vei simți destul de deranjat în comunitatea creștină. La urma urmei, este inevitabil ca alții să păcătuiască împotriva ta. Dar dacă preocuparea ta primordială este să preamărești Numele lui Dumnezeu, să faci să crească onoarea Lui, Împărăția Lui și planul Lui în această lume, atunci prezența păcatului în comunitatea ta, probabil chiar a păcatului tău, oferă o oportunitate de a avansa agenda Lui printr-un răspuns cristocentric față de păcat.

Este posibil oare ca Numele lui Dumnezeu să fie glorificat în fața nedreptății? Evident. Atunci când Isus a murit pe nedrept pe cruce, un centurion roman a onorat Numele lui Isus considerându-l sfânt (Marcu 15:39). Isus Însuși a ilustrat îndurarea lui Dumnezeu atunci când s-a rugat, „iartă-i, Tată”. Așadar, chiar și încercările noastre slujesc, într-un fel, persoanelor noastre, constituind o cale prin care să ilustrăm iertarea lui Dumnezeu și astfel să onorăm Numele Lui.

Domnul Isus stabilește prioritatea și agenda rugăciunilor noastre. Atunci când bisericile noastre se adună și se roagă potrivit rugăciunii domnești, ni se reamintește de această dorință împărtășită - ca Împăratul împăraților să vină și să domnească. Acest lucru ne ajută, oprindu-ne din umblarea noastră după poziții și, în schimb, ne îndeamnă să pledăm înaintea lui Dumnezeu ca El să-Și ocupe poziția de care este vrednic, în biserica noastră și în lume. Acest lucru ne recalibrează compasul și sincronizează ceasurile noastre, așa încât să fim cu toții îndreptați în aceeași direcție. Acest lucru aduce unitate. Ne amintește că, indiferent care ar fi circumstanțele noastre – săraci sau bogați, tineri sau bătrâni, căsătoriți sau necăsătoriți, majoritari sau minoritari – noi toți avem nevoie de același lucru: prezența prețioasă a lui Dumnezeu.

Capitolul 4

MÂNCAREA SOUL

O familie hrănită

MÂNCAREA SOUL[14]: O MASĂ ÎMPREUNĂ

Una dintre cele mai mari frustrări ale vieții mele ține de mâncarea soul comercializată. Întrucât am trăit în Atlanta vreme de peste 10 ani, pot vorbi despre acest lucru având pretenția că am ceva experiență.

Orașul Atlanta este plin de locuri care încearcă să le ofere oamenilor hrana de care aceștia au nevoie, fără a fi necesar să treacă prin inconvenientul unei cozi lungi. Teoretic, hrana este aceeași.

Totuși, când dai deoparte încetineala și lipsa de atenție din bucătărie și o transformi într-o masă individualizată pe care o poți lua în fugă, schimbi ceea ce este mâncarea soul. O devalorizezi.

Așteptarea constituie o parte esențială a acestui fel de pregătire a mâncării, întrucât ea are de-a face esențialmente cu familia și prietenii. Acest fel de hrană presupune prin definiție să ne adunăm și să ne bucurăm reciproc în timp ce așteptăm pregătirea ei. Are de-a face cu a ne odihni împreună după aceea, fiind letargici după hrana noastră copioasă, aproape căzând în comă.

Ar trebui să ne gândim la rugăciune în același fel. Eu cred că aceasta este intenția Domnului Isus atunci când prezintă cea de-a doua jumătate a rugăciunii domnești.

RUGĂCIUNEA PENTRU NEVOILE NOASTRE: MAI MULT DECÂT ACOPERIREA NEVOILOR

Rugăciunea începe cu tânjirea după prezența lui Dumnezeu mai mult decât după providența Lui. Totuși, rugăciunea nu se sfârșește acolo. Avem totuși nevoie de anumite lucruri din partea Lui. Doar pentru faptul că El ne spune să nu acordăm o importanță mai mare hranei și îmbrăcămintei decât lucrurilor spirituale nu înseamnă că nu avem nevoie de hrană și haine. Isus ne invită să cerem în mod specific trei lucruri: hrana zilnică, iertarea și protecția. Sigur, acestea nu sunt singurele lucruri pe care I le putem cere lui Dumnezeu, dar ele ne furnizează o matriță pentru felul în care ar trebui să ne aranjăm prioritățile.

Hrana

Pentru început, Isus ne spune să cerem „pâinea zilnică” (Matei 6:11). Observați că El dorește ca noi să ne rugăm pentru pâinea zilnică, nu pentru pâinea săptămânală, nici pentru cea lunară, nici pentru un cont gras în bancă și nici pentru un cuib cu ouă de aur. El dorește ca noi să ne încredem zilnic în Dumnezeu. În acest pasaj, ideea centrală a lui Isus este asemănătoare cu cea a lui Agur din Proverbe 30:8–9. Agur se roagă astfel:

„nu-mi da nici sărăcie, nici bogăție, dă-mi pâinea care-mi trebuie. Ca nu cumva, în belșug, să mă lepăd de Tine, și să zic: ‚Cine este Domnul?’ Sau ca nu cumva în sărăcie, să fur, și să iau în deșert Numele Dumnezeului Meu.”

Ai observat? El nu este interesat doar ca nevoile sale să fie acoperite. El dorește să se asigure că Numele lui Dumnezeu nu este pângărit – fie prin a avea prea mult, fie prea puțin. A avea prea mult te poate ispiti să crezi că nu ai nevoie de Dumnezeu. A avea prea puțin te-ar putea ispiti să crezi că Lui nu-I pasă. „Așadar, dă-mi ceea ce am nevoie astăzi, și mă voi întoarce mâine. Păstrează-mă dependent în mod constant de Tine, așa încât, în fiecare zi, modalitatea în care să mă raportez la grija Ta să-mi spună că Tu ești Acela care îmi acoperă suficient nevoile”. În mod asemănător, Isus nu vrea să spună că cererile noastre n-ar trebui să treacă dincolo de laude, așa cum am discutat în capitolul anterior („sfințească-se Numele Tău”). Felul în care privim hrana și posesiunile fie accentuează, fie diminuează ilustrarea gloriei lui Dumnezeu prin noi. Rugăciunea pentru nevoile noastre și rugăciunea de laudă sunt inseparabile, iar acest lucru este demonstrat de natura zilnică a dependenței noastre de El.

Noi suntem obișnuiți să ne rugăm pentru hrana noastră înainte de a mânca. Totuși, nu ne-am obișnuit să ne ridicăm din pat în fiecare dimineață și să-I cerem lui Dumnezeu să ne hrănească. De ce? Pentru că noi, cel puțin aici, în Occident, avem conturi bancare, slujbe, carduri de cadouri și oameni care ne datorează prânzul. Noi suntem convinși că vom mânca astăzi. Prea puțin ne gândim la ideea că am putea să experimentăm foamea. Ideea de a ne ruga în felul acesta dimineața pare un lucru formalist. Noi luăm ca un lucru de apucat providența lui Dumnezeu, pentru că ne gândim că am câștigat acest lucru prin sârguința sau priceperea noastră. În același timp, începem să ne imaginăm că n-avem niciodată îndeajuns.

Acest fel de mândrie demonstrează lipsa recunoștinței. Atunci când recunoștința părăsește încăperea, lăcomia intră rapid și își face cuib, întinzându-se în orice colț asemenea unei pânze de păianjen. Și nu mai lasă loc nimănui altcuiva. Lăcomia spune în oameni ceva de genul: „Am lucrat din greu pentru averea mea, așa că mă voi bucura de ceea ce am. De ce m-aș preocupa de nevoile cuiva, care este iresponsabil?” Atunci când credem că nevoile ne sunt acoperite prin truda noastră, ne gândim în același timp la faptul că noi ar trebui să fim cei care stabilesc cum sunt distribuite averile noastre. Cu toate acestea, Isus nu ne permite să gândim în felul acesta. El ne poruncește să ne rugăm pentru pâinea noastră zilnică, așa încât să ni se reamintească faptul că cel mai mărunt dar vine, în ultimă instanță, de la Dumnezeu.

Iertare

Mai apoi, Isus ne învață să ne rugăm astfel: „și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi le iertăm greșiților noștri” (Matei 6:12). Această cerere stă la baza creștinismului autentic. Ea ne amintește că pacea cu Dumnezeu vine întotdeauna prin iertare, niciodată prin merite sau performanțe. Viața, moartea și învierea lui Isus în locul nostru constituie singurul nostru apel și singura noastră temelie pentru iertare. Noi nu-I cerem lui Dumnezeu să ne reconsidere datoria, și nici să ne dea mai mult timp așa încât să ne putem plăti datoria. Ceea ce noi cerem este iertarea, ștergerea datoriei. Noi nu merităm această iertare. Nu, ci mergem la Dumnezeu să o cerem. Pe cât de des ne rugăm noi pentru pâine, ar trebui să ne rugăm și pentru iertare. Procedând astfel, ni se amintește zilnic de cel puțin două lucruri: (1) eșecurile noastre constante, și (2) dorința lui Dumnezeu de a ne ierta. Atunci când ratăm o singură zi de rugăciune în felul acesta, de fapt petrecem acea zi fiind ispitiți să ne gândim că Dumnezeu și noi ne aflăm într-o relație bună, datorită meritelor sau a performanțelor noastre. Totuși, realitatea n-a fost niciodată aceasta, și nici nu va fi.

Când inimile noastre nu sunt convinse de nevoia noastră după iertarea lui Dumnezeu, suntem înclinați să manifestăm nemulțumire și ne vom concentra pe datoriile altora față de noi (v. Matei 18:21-35). Evident că nu vom acorda iertare.

Poți conștientiza că avem nevoie să ne rugăm zilnic și cu disperare: „și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi le iertăm greșiților noștri” (Matei 6:12)?

Domnul Isus cunoaște că, pentru ca noi să onorăm Numele lui Dumnezeu, trebuie să ni se amintească în mod constant de păcatul nostru și de harul lui Dumnezeu, zi după zi.

Protecție

În final, Isus ne învață să ne rugăm: „și nu ne duce în ispită, ci izbăvește-ne de cel rău” (Matei 6:13). Asemenea iertării pentru păcatele din trecut, protecția față de păcatele viitoare se găsește tot în Isus. Ea trebuie căpătată de la El. Necazul este că noi fie răspundem ispitei cu anxietate, crezând că nu ne vom putea schimba vreodată, fie răspundem cu aroganță, presupunând că avem în noi puterea de a ne împotrivi ei. Cu toate acestea, Isus ne spune să ne rugăm pentru nevoile noastre, pentru iertare și pentru protecție nu doar pentru a le putea obține, ci pentru ca, astfel, să fim modelați de cererile pe care le facem. El ne poruncește să ne rugăm pentru acele lucruri pe care suntem ispitiți să le obținem noi înșine, pentru că orice lucru pe care îl obținem prin puterile noastre, în final îl vom considera ca un lucru de apucat, ceea ce dezonorează Numele lui Dumnezeu.

RUGÂNDU-NE PENTRU FAMILIA NOASTRĂ LA PLURAL

Când Domnul Isus i-a învățat pe ucenici cum să se roage, El a dorit ca ei să-și amintească de nevoile altora, nu doar de propriile nevoi. Așadar, El folosește în mod constant pronume la plural: „Dă-ne... ne iartă nouă... nu ne duce...” și cu siguranță că acest lucru se aplică rugăciunilor făcute în public. Când ne rugăm într-un grup, îi implicăm pe ceilalți folosind cuvinte precum „noi” și „nouă”.

Totuși, chiar și atunci când ne rugăm individual, ar trebui să îi avem în vedere pe cei ce sunt aproapele nostru. Ar trebui să fim preocupați de modalități prin care să îi iubim. Dacă credem cu adevărat că Isus este suficient de bun pentru a ne da nouă ceva, atunci trebuie să credem că El este suficient de bun pentru a le dărui acel lucru și altora. A ne ruga folosind pluralul așa cum ne-a învățat Isus constituie una dintre cele mai bune modalități de a-l iubi pe aproapele nostru, întrucât, chiar dacă acesta nu stă înaintea ochilor noștri, el nu trebuie să ne scape din vedere niciodată. Când te rogi pentru lucruri bune precum hrană, iertare și protecție, cine anume îți vine în minte când te gândești la „noi”? Îmi imaginez că este vorba de oameni de care îți pasă, oameni ca tine.

Totuși, Îi ceri în același timp lui Dumnezeu hrana, iertarea și protecția pentru oameni care te fac să fii frustrat și să îți ieși din fire? Cât de des te rogi pentru ei? Îi ștergi pe unii oameni de pe lista ta de rugăciune până în momentul când se comportă frumos cu tine? Da, este dificil să includem inamicii noștri în categoria „noi”. Am putea să nu ne rugăm pentru distrugerea sau prăbușirea lor, dar, dacă este să fim onești, nu-i așa că nu ne rugăm nici pentru prosperitatea lor? Rugăciunile noastre sunt îndreptate în cel mai fericit caz către a căpăta ajutor de la Dumnezeu în relațiile noastre cu ei, dar asta nu este totuna cu a ne ruga pentru binele lor.

Este posibil ca, atunci când ne rugăm la persoana întâi plural, noi sau nouă, să nu ne vină nimeni în mod specific în minte, ci doar un grup de siluete. Cu toate acestea, rugăciunile vagi, pentru astfel de siluete, nu-i ajută pe frații și surorile noastre. În cel mai fericit caz, astfel de rugăciuni sunt semnul neglijenței. Oamenii nu sunt ajutați, iar Dumnezeu nu este onorat. J.C. Ryle afirma:

„Ar trebui să fie insuficient să mărturisim că suntem păcătoși. Ar trebui să specificăm acele păcate pe nume, acele păcate de care conștiințele noastre ne spun că suntem cel mai vinovați. N-ar trebui să fie suficient să cerem sfințenie, ci ar trebui să identificăm acele haruri în care suntem cei mai deficitari. N-ar trebui să fie suficient să-I spunem Domnului că suntem în necaz, ci ar trebui să descriem necazul nostru și particularitățile lui… Ce-am crede despre un pacient care i-ar spune doctorului că este bolnav, dar n-ar menționa niciodată simptomele concrete? Dar despre soția care îi spune soțului ei că a fost nefericită, dar n-ar specifica și motivele? Ce ar trebui să credem despre copilul care îi spune tatălui său că a trecut printr-un necaz, dar nimic mai mult? Hristos este adevăratul Mire al sufletului, adevăratul Doctor al inimii, adevăratul Tată al tuturor celor ce sunt parte din poporul Lui. Haideți să arătăm că noi cunoaștem acest lucru prin a aduce fără rezerve rugăciunile noastre înaintea Lui”.[15]

Înțelepciunea lui Ryle nu ni se aplică doar la nivel individual, ci și la nivel colectiv. Ajungem să nu știm pentru ce să ne rugăm dacă rostim rugăciuni vagi pentru oameni vagi. Este ușor să parcurgem teritoriul nostru și să părăsim prezența lui Dumnezeu neimpresionați și necopleșiți. Dar dacă rugăciunile noastre încep să fie pline de cereri specifice pentru oameni specifici, îndepărtăm pericolele asociate cu acele siluete. Începem să vedem încântarea care survine din a ne ruga în mod specific pentru oameni specifici.

Ryle continuă astfel:

„Noi toți suntem egoiști prin natura noastră, și egoismul acesta stă strâns alipit de noi, chiar și după ce suntem convertiți. În noi se găsește o tendință de a ne gândi doar la sufletele noastre, doar la defectele noastre spirituale, doar la înaintarea noastră în credință, și astfel să uităm de alții. Noi toți trebuie să veghem și să luptăm împotriva acestei înclinații, nu doar în rugăciunile noastre. Trebuie să ne străduim să avem un spirit public. Trebuie să ne stârnim să menționăm și alte nume înaintea tronului de har. Trebuie să încercăm să purtăm în inimile noastre întreaga lume, pe păgâni, pe evrei, pe romano-catolici, întreg trupul credincioșilor adevărați, bisericile care se pretind protestante, țara în care trăim, congregația de care aparținem, familia proprie, prietenii și rudele noastre. Trebuie să pledăm în rugăciune pentru fiecare dintre aceștia. Acesta este cel mai mare bine pe care îl putem face. Cel ce mă menționează în rugăciunile lui este cel mai bun prieten al meu. Iată care este lucrul care contribuie la sănătatea sufletelor noastre. Această rugăciune lărgește simpatiile noastre și ne mărește inimile. Această rugăciune este făcută spre beneficiul bisericii. Roțile care pun în mișcare mașinăria propagării Evangheliei sunt alimentate de rugăciune. Cei ce mijlocesc asemenea lui Moise pe munte fac la fel de mult pentru cauza Domnului precum cei care luptă asemenea lui Iosua în mijlocul câmpului de bătălie. Iată ce înseamnă să fii asemenea lui Hristos. El aduce numele celor din poporul Său, fiind Marele lor Preot, înaintea Tatălui. O, ce privilegiu să fii asemenea lui Isus! Iată cum poți fi de un real ajutor pentru slujitori. Dacă ar trebui să aleg o congregație, atunci te-aș ruga să-mi dai acel grup de oameni care se roagă.”[16]

Ryle nu s-a mulțumit cu a vorbi la modul general, lăsând termenul „noi” nedefinit, motiv pentru care nici noi nu trebuie să ne mulțumim cu o astfel de stare.

Biserica locală este o mănușă care se potrivește foarte bine rugăciunii colective. Evident, există modalități de a ne ruga în grup și de asculta de spiritul acestei porunci în lipsa bisericii locale.

Dar eu cred că biserica locală este cea mai bună modalitate de a defini acest „noi” în rugăciunile noastre. Biserica locală slujește ca o seră unde rugăciunile noastre cresc.

Biserica locală creează mediul ideal unde noi să maximizăm beneficiile rugăciunii, minimizând în același timp pericolul egoismului și al mândriei pe care l-am descris mai sus.

Toți creștinii ar trebui să se bucure de beneficiul de a fi un membru într-o biserică locală. Biserica locală oferă modalitatea ei de împlinire a textului din Geneza 2:18: „Nu este bine ca omul să fie singur”. Creștinul poate fi orfan în lume, lipsit de o familie pământească. El ar putea să fie necăsătorit, sau ar putea să-și piardă soțul sau soția pe care l-a iubit. Creștinul poate fi ostracizat de societatea în care trăiește, datorită credinței lui. El se poate descoperi înconjurat de oameni care au o gândire complet diferită. Totuși, creștinul aflat în legământ într-o biserică locală nu este niciodată singur. Atâta vreme cât biserica există, adică pe vecie, creștinul este totdeauna parte dintr-un „noi”. Biserica locală preia teoria creștinismului și o face tangibilă – în dragoste, acțiune și în special în rugăciune.

Gândește-te la felul în care acest „noi” al rugăciunii comune funcționează în ceea ce privește nevoile noastre. Să zicem că ne rugăm ca Dumnezeu să acopere nevoile „noastre”, iar eu tocmai ce am primit o mărire de salariu în timp ce altcineva din biserică își pierde slujba. Pur și simplu nu pot să replic unei astfel de situații prin expresia „mă rog pentru tine să ai căldură și hrană” (v. Iacov 2:15-16). Nu, ci trebuie să pun în practică acea credință manifestată în rugăciune, prin a constata faptul că Dumnezeu a răspuns în mod providențial rugăciunilor noastre pentru nevoi dându-mi mie mai mult decât am nevoie și dându-i cuiva mai puțin decât îi trebuie. În felul acesta, prin rugăciunea mea, Dumnezeu îndepărtează lăcomia de la mine oferindu-mi o oportunitate de a dărui ceea ce El mi-a dat. În mod simultan, Dumnezeu îndepărtează mândria din inima fratelui meu prin a-l pune într-o poziție în care el ajunge să accepte darurile bune din partea lui Dumnezeu, prin mâna altui frate. Cu totul diferit față de un caz de filantropie, această situație devine un tablou care ilustrează înțelepciunea și bunătatea lui Dumnezeu ca răspuns la rugăciunile pentru nevoile noastre.

Dar cum funcționează acest „noi” în rugăciunile care cer iertare și protecție? Să zicem că mă rog ca Dumnezeu să ne ierte păcatul. Apoi, în mijlocul rugăciunii pentru anumiți oameni din biserica mea, apare o siluetă care este umplută cu o persoană anume care m-a deranjat. Nu mă simt pregătit să iert acea persoană. Ce se întâmplă apoi? Mă aflu într-un moment în care trebuie să iau o decizie. Pot să insist înaintea lui Dumnezeu să mă ierte pentru ipocrizia mea, să mă ajute în domeniul iertării, și astfel mă pot bucura de o relație restaurată cu fratele meu. Sau pot pretinde că ipocrizia nu există, prin a-mi justifica mânia și decizia de a nu ierta. De asemenea, pot ocoli complet tensiunea rugăciunii folosind pronumele personale la plural, și să cred că relația mea cu fratele meu n-are nimic de-a face cu Dumnezeu.

În realitate, atunci când ne rugăm pentru nevoile, iertarea și protecția altora, acest lucru nu ne permite să îmbrăcăm haina ipocriziei apelând la ignoranță. Dimpotrivă, aceste rugăciuni ne modelează după chipul lui Hristos prin a ne scoate la lumină și prin a ne curăța de multele manifestări și haine ale ipocriziei. Dumnezeu nu încearcă să ne prindă într-o cursă. El încearcă să ne elibereze de cursele care sunt ascunse peste tot pe căile religiozității.

Iată ceea ce face ca rugăciunea Domnului să fie supranaturală. Noi n-avem priceperea și puterea de a ne satisface nevoile pentru noi înșine, și cu atât mai puțin pe ale altora. Tot ceea ce avem, inclusiv priceperea și tăria de a acumula lucruri materiale, vine de la Dumnezeu. Dar nu putem extrage din propriile fântâni ale dragostei ceva care să-i ierte pe alții, atunci când aceștia ne deranjează. Noi nu putem prelua ceea ce avem nevoie pentru iertarea altora decât din fântâna nesfârșită a lui Dumnezeu. Noi nu avem puterea spirituală care este necesară pentru a respinge plăcerile păcatului și pentru evita capcanele ispitei. Avem nevoie zilnic de ajutor din partea Aceluia care ne dă totul, ne iartă într-un mod extravagant și ne păzește pentru toată veșnicia. Isus ne învață, prin rugăciunea Domnului, că noi suntem incredibil de nevoiași și că Dumnezeu este incredibil de generos. Când ne rugăm pentru nevoile noastre, pentru iertare și pentru protejarea altora și reciproc, unii pentru alții, noi toți ajungem să ne bucurăm de masa bogată a bunătății abundente a lui Dumnezeu, masă pe care El este atât de dornic să ne-o împărtășească. Hrana sufletului Lui ne este pusă înainte ca să o savurăm împreună ca familie, prin rugăciune.

Capitolul 5

RĂDĂCINI

O familie întărită

PREGĂTIȚI PENTRU CE E MAI RĂU

În timp ce era intervievat înaintea unui meci de box, Mike Tyson a fost întrebat ce crede despre stilul de joc al oponentului său. Tyson observa: „orice om are un plan pe care îl pune în aplicare, până când ajunge să primească un pumn în gură”.

În mod asemănător, orice om are un plan prin care crede că va fi victorios, dar asta este valabil doar până când vin greutățile. Odată ce dezorientarea lovește, toată hotărârea, toată puterea și toată determinarea se risipesc precum cei doi dinți din față ai unui boxer. Chiar dacă, asemenea mie, ai putea să nu fi participat niciodată într-o luptă fizică, nici măcar la școală, cuvintele lui Tyson sunt în mod evident adevărate.

Trecerea în neființă a fratelui meu a fost cea mai mare surpriză a vieții mele, până când a ajuns curând eclipsată de o altă surpriză, la doar câteva săptămâni după aceea. Am fost surprins de felul în care mare parte din credința mea în Isus și din hotărârea mea de a sta dedicat Lui s-au zdruncinat. Reflecțiile lui C.S. Lewis după moartea soției lui sună și azi suficient de zdrobitor pentru mine: „Dumnezeu nu încerca un experiment pe credința sau dragostea mea pentru a descoperi cum sunt ele. El știa deja acest lucru. Eu eram acela care nu le cunoștea… El știa întotdeauna că templul meu era ca o casă făcută din cartoane. Singura Lui modalitate de a mă face să conștientizez acest fapt a constat în a zdrobi la pământ acea casă.”[17] Am ajuns astfel să fiu lovit în față, iar hotărârea mea de a sta lângă Domnul a fost zguduită. Tăria mea s-a uscat, și n-am mai rămas cu nimic în mâini. Orice om are un plan până când ajunge să primească un pumn în gură.

Nici tu nu ești scutit. Și tu vei ajunge să fii lovit. În final, vei conștientiza că noi toți trebuie să se confruntăm cu greutăți. Nu mă refer aici doar la greutățile generale care vin din a trăi într-o lume decăzută – persoane iubite care mor, boli cronice, moartea, divorțul, sau pierderea unei slujbe. Mă refer la suferințe unice care vin peste creștini ca rezultat al credincioșiei constante față de Dumnezeu într-o lume decăzută. A merge în mod intențional după Isus în această lume este ca și cum ai intra într-un ring de box. Chiar dacă vei fi victorios în final, te-ai așezat într-o zonă în care vei primi lovituri pe care nu le-ai încasa dacă ai sta pur și simplu în afara ringului.

Mă refer la a trăi vreme îndelungată necăsătorit sau în singurătate pentru că ești hotărât să-L lași pe Isus Hristos să dicteze asupra vieții tale intime. Mă refer la pierderea unei slujbe într-o circumstanță în care refuzi să accepți standarde compromise. Mă refer la lupta cu depresia și anxietatea, pentru că refuzi să folosești substanțe ilegale ca pe o modalitate temporară de a scăpa de aceste probleme. Și lista continuă. Uneori, credincioșia față de Dumnezeu ne așază într-o circumstanță în care avem impresia că ascultarea este asemenea unei sentințe la moarte. Cum vei răspunde în acele momente? Nouă ne place să credem că templul credinței noastre va rezista în fața uraganelor, dar dacă istoria noastră este în vreun fel un indicator cu privire la prezentul nostru, știm că acea casă din carton în care locuim are nevoie să fie întărită constant.

Așadar, cum te vei pregăti pentru furtună? Dacă așteptăm să ne pregătim în momentul în care ne aflăm în mijlocul ispitei, este deja prea târziu. Trebuie să fim prevăzători. Avem nevoie să vedem furtunile de departe și să ne întărim zidurile înainte de asaltul lor. Tăria de care avem nevoie pentru a rezista în fața furtunii vine în ultimă instanță de la Dumnezeu, dar noi trebuie să ne agățăm de această putere prin rugăciune.

Rugăciunile sunt rădăcinile noastre. Rădăcinile fac lucrarea dificilă a întăririi copacului, dar această lucrare dificilă este una ascunsă. Același lucru poate fi spus despre rugăciune. Rugăciunea comună funcționează asemenea rădăcinilor noastre prezente și a celor ancestrale deopotrivă. Rugăciunea împreună este în același timp puterea noastră și moștenirea noastră, noi fiind cei ce suferă pentru credincioșia față de Dumnezeu. Dacă în capitolele anterioare am învățat care ar fi procedura standard de funcționare a rugăciunii, folosindu-ne de Predica de pe Munte, atunci rugăciunea lui Hristos din Grădina Ghetsimani ne oferă acel magnum opus al felului în care aceasta este făcută.

NU EȘTI ATÂT DE PUTERNIC PE CÂT ÎȚI IMAGINEZI

În odaia de sus, Isus le spune ucenicilor Lui despre suferința Lui imediată, dar le mai spune și adevărul despre ei înșiși. Aceștia urmau să fie lași și să fugă, dar Isus promite că nu le va returna această „favoare”. Ucenicilor le lipsește tăria de a sta în apărarea Lui, dar acesta este motivul pentru care El urmează să meargă la Cruce. Ucenicii vor greși în viitor, dar acele eșecuri nu afectează dragostea Lui prezentă și dedicarea Lui față de binele lor. Ce binecuvântare este că Hristos cunoaște totul despre eșecurile noastre, chiar și despre acelea care încă n-au avut loc, și totuși ne rămâne fidel.

Isus îi duce apoi pe ucenici în Grădina Ghetsimani, unde vedem mai mult decât predicarea lui Isus pe tema rugăciunii – vedem aici practica rugăciunii în viața Lui.

Locul. Grădina Ghetsimani era un fel de încăpere divină apăsătoare. Prinsă între ultima Cină și trădarea și arestul lui Isus, ea este locul unde El s-a confruntat cu răcoarea amară. Ghetsimani are sensul de „presă de ulei de măsline”. Măslinele presate produceau acel ulei care a fost folosit vreme de secole pentru mirungerea împăraților și a preoților. În acest moment, Isus a pășit într-o circumstanță de o presiune intensă pentru mirungerea Sa.

Partenerii. Chiar dacă i-a adus pe toți ucenicii în zona Grădinii, El le-a cerut doar lui Petru, Iacov și Ioan să meargă mai aproape de El (Marcu 14:33). De ce pe aceștia? Probabil pentru că ei pretinseseră că sunt cei mai hotărâți și mai puternici în umblarea lor cu Isus. Iacov și Ioan spuseseră mai devreme că ei vor bea același pahar pe care Isus avea să îl bea (10:35-39). Petru promisese să rămână credincios până la moarte (14:29–31). Probabil că Domnul Isus a dorit în mod specific să corecteze aceste lucruri.

Când fetița noastră a venit pentru prima dată de la spital, nepotul nostru de doi ani, Jackson, a făcut ceva deopotrivă frumos și ciudat. El a început să-i vorbească în limbajul bebelușilor. Limbajul bebelușilor? I-am explicat lui Jackson că și el este, în fapt, un bebeluș. Ar putea să știe câteva cuvinte, dar încă poartă scutece, nu-și gătește propria hrană, și nu are o slujbă. El este, într-un fel, un bebeluș ca și fiica mea. Nu face parte dintr-o altă ligă. Eu cred că Domnul Isus i-a adus pe Petru, Iacov și Ioan alături de El pentru a le arăta același lucru.

Domnul Isus n-a irosit niciodată oportunitatea de a-Și învăța ucenicii, chiar și atunci când s-a confruntat cu moartea. În fapt, întristarea și suferințele Lui s-au dovedit a fi elemente esențiale pentru pregătirea lor. Totuși, Isus făcea mai mult decât să-i învețe. El dorea să simtă susținerea lor. Isus, Dumnezeu în trup, n-a ales să trăiască viața pământească în singurătate. Chiar dacă ucenicii nu puteau să-L ajute să bea paharul, El a considerat un lucru valoros ca ei să Îi fie alături.

Postura. Pe când i-a adus alături de El pe așa-zișii cei mai puternici, Isus nu le-a împărtășit cuvinte profunde ale înțelepciunii. Nu, ci El le-a împărtășit slăbiciunea Lui. El le-a spus: „Sufletul Meu este cuprins de o întristare de moarte; rămâneți aici, și vegheați” (Marcu 14:34). Și exact acest lucru facem și noi atunci când ne rugăm împreună. Noi ne recunoaștem slăbiciunile și mărturisim că trebuie să ne bazăm pe puterea lui Dumnezeu. Aceasta este postura potrivită pentru rugăciune.

La rândul Lui, Domnul Isus ne dă „permisiunea” să fim slabi. El ne încurajează să strigăm înaintea lui Dumnezeu în slăbiciunile noastre, și face acest lucru prin exemplul Său.

Presiunea. Când Isus a spus că El a venit ca să fie preț de răscumpărare pentru mulți (v. Marcu 10:45), a știut ce spunea. De asemenea, a vorbit serios când a spus că era cuprins de o întristare de moarte. A sta înaintea lui Dumnezeu și a da socoteală pentru un singur păcat este un lucru absolut îngrozitor. Simpla meditare la acest fapt i-a dus pe unii oameni la depresii profunde. Imaginează-ți acum ce-ar fi să stai înaintea lui Dumnezeu și să plătești pentru păcatele întregii lumi. Da, Dumnezeu este îndurător și plin de har! Totuși, El nu-l lasă nepedepsit pe cel vinovat (v. Exod 34:7). Vreme de secole la rând, Dumnezeu Își acumulase mânia pentru judecată, dar Hristos avea să bea acum acest întreg pahar al mâniei lui Dumnezeu.

Aceasta este vestea bună a Evangheliei pentru noi, cei care ne-am pus credința în El: nu trebuie să plătim pentru păcatele noastre! Isus a băut paharul întreg al mâniei lui Dumnezeu pentru toți cei ce își pun credința în El. Dacă întreaga lume s-ar întoarce și s-ar pocăi, întreaga lume s-ar bucura de acest dar al mântuirii. Nu trebuie să plătești pentru păcatele tale – nici măcar pentru unul dintre ele! Iată o veste bună.

ÎNCREDERE ȘI MULȚUMIRE

Isus îi învățase anterior pe ucenicii Lui cum să se roage în vremuri de pace. Aici, El le-a oferit un model al rugăciunii în mijlocul suferinței. Ceea ce fusese transmis ca învățătură în sala de clasă era acum ilustrat în momente de criză. N-aș fi surprins dacă Ryle, acel bătrân predicator anglican, ar fi avut această circumstanță în minte când a scris că „paturile de moarte sunt mijloacele deosebite care scot la iveală tainele omului”.[18] Isus a privit moartea în față, știind că soarta Lui era decisă. Dar cum a înfruntat-o El? Pe genunchi, în rugăciune. Învățătura Lui pe tema rugăciunii a fost mai mult decât simplă teorie. Ea a fost testată și dovedită adevărată. Aceasta era rugăciunea în forma ei cea mai autentică și mai curată.

Ava: Tatăl nostru. Când Isus se roagă, El I se adresează lui Dumnezeu folosind termenul „Ava” (Marcu 14:36). Într-un moment când majoritatea dintre noi am crede că Dumnezeu ne stă împotrivă, Isus folosește acest nume foarte intim al lui Dumnezeu. El strigă către Cineva despre care știe că va asculta, Cineva căruia îi pasă de El. El nu i se adresează unui angajator care este preocupat doar de profiturile sale și de a călca peste angajații lui pentru a face profit. El strigă către Tatăl Său, care L-a iubit perfect din toată veșnicia.

Ajutorul: încrederea în puterea lui Dumnezeu. Apoi Isus strigă: „Ție toate lucrurile Îți sunt cu putință; depărtează de la Mine paharul acesta!” (Marcu 14:36). În disperare, iată cum începe El rugăciunea: cunoscând că Dumnezeu poate face imposibilul. Nu există rugăciune fără această prezumție și punct de plecare. Cine ar putea să știe mai bine decât Isus că Dumnezeu poate face orice?

Recent, pe când citeam o nuvelă a lui Sherlock Holmes, am fost surprins de o afirmație a asistentului său, John Watson. Confruntat cu un alt caz imposibil, Watson observa: „atât de obișnuit eram cu succesul invariabil al lui Holmes, încât însăși posibilitatea unui eșec din partea lui încetase să existe în mintea mea”.[19] Watson se obișnuise atât de mult să-l vadă pe Sherlock făcând minuni în rezolvarea cazurilor sale, încât știa în mod instinctual că Sherlock avea să facă imposibilul. Așa este și în ceea ce-L privește pe Dumnezeu. Un profesor de la seminarul teologic spunea că „ceea ce Dumnezeu a făcut în trecut este un model și o promisiune a faptului că El va continua să facă în viitor, chiar dacă El este mult prea creativ pentru a face același lucru de două ori și în același fel.”[20]

Ucenicii au avut tendința de a-L pune pe Dumnezeu într-o cutie. Doar atunci când au umblat cu Isus au început să se risipească aceste granițe din mintea lor. Apa s-a transformat vin – și granițele se lărgesc. Orbii văd și șchiopi umblă – și iarăși se lărgesc granițele. 5000 de oameni sunt hrăniți – și granițele se măresc din nou. Lazăr este înviat – și granițele sunt zdrobite! Isus i-a ajutat pe cei ce se îndoiau să creadă, dar, în El Însuși, El n-a avut vreo graniță care să-L facă să se îndoiască. Era conștient de faptul că Dumnezeu putea să facă imposibilul, și așa s-a și rugat. Nimeni nu poate oferi o altă cale, ci doar Dumnezeu! Ascultă-mă: noi nu ne-am ruga consecvent dacă nu am fi siguri de puterea și abilitatea lui Dumnezeu de a răspunde la rugăciunile noastre. Mare parte din eșecul nostru în rugăciune provine din a crede subtil că ar exista în Dumnezeu vreo posibilitate de eșec. Din cauza asta, noi nu-I cerem niciodată lui Dumnezeu să facă imposibilul. Dimpotrivă, noi căutăm doar lucrurile pe care le putem obține prin puterile noastre.

Nădejdea: mulțumirea cu acțiunile lui Dumnezeu. Isus Își încheie rugăciunea spunând: „Totuși, facă-se nu ce voiesc Eu, ci ce voiești Tu” (Marcu 14:36). Deși rugăciunea poate să înceapă prin a crede că Dumnezeu poate face imposibilul, pacea nu se găsește niciodată acolo. Dacă doar ne imaginăm ce poate face Dumnezeu, apoi evaluăm bunătatea Lui prin cât de des face imposibilul pentru noi, nu vom găsi niciodată adevărata pace. Puterea Lui ar trebui să determine inimile noastre să se ridice către El și să ceară imposibilul. Totuși, suveranitatea și înțelepciunea Lui ar trebui să ne întărească în convingerile noastre. Ele ne reamintesc că, chiar dacă Dumnezeu poate face imposibilul, El nu este obligat să facă asta, și putem să continuăm să avem credință, indiferent de circumstanțe. Pacea se găsește acolo, și doar acolo.

Orice alt lucru sfârșește doar în nemulțumire, în special dacă Îl ținem pe Dumnezeu ostatic sau Îl considerăm obligat să producă un rezultat pe care El nu l-a promis niciodată. Întotdeauna ne va lipsi pacea atunci când evaluăm dragostea lui Dumnezeu pentru noi prin numărul rugăciunilor la care am primit un răspuns afirmativ. Nădejdea falsă este cel mai fertil teren pentru o recoltă a nemulțumirii.

Domnul Isus ne ajută să vedem că trebuie să ne predăm inimile, iar inimile noastre nu se pot preda decât prin perseverență. Grădina Ghetsimani ne arată că Isus n-a rostit aceste câteva cuvinte o singură dată, după care s-a ridicat și Și-a continuat misiunea. El a repetat cererea. Isus a petrecut un ceas „zicând aceleași cuvinte” (Marcu 14:39). El a insistat.

Există momente când insistența într-o anume rugăciune poate fi un gest nebunesc, mai ales atunci când eșuăm să ne odihnim în acel „facă-se voia lui Dumnezeu”. Totuși, Isus ne arată că insistența în rugăciune nu scoate la iveală o lipsă a credinței. Dimpotrivă, ea poate fi un indicator al unei credințe mari. Dacă am fi convinși că Dumnezeu nu poate face un lucru sau nu dorește să facă un lucru, ne-am oprit din a cere! Totuși, insistența în rugăciune este de asemenea felul în care noi ne luptăm cu voințele noastre, atunci când vrem să le supunem voii Lui. Rugăciunea insistentă înseamnă a spune: „știu că ar trebui să vreau și să doresc voia Ta, dar încă nu fac asta. Doamne, ajută-mă să vreau ceea ce Tu dorești. Ajută-mă să alerg în primul rând la ascultare.”

INIMI SUPUSE, MÂINI ÎNTĂRITE

În timp ce Isus se lupta în rugăciune, ucenicii Lui au adormit (v. Marcu 14:34–40). El le ceruse să stea treji și să se roage (Marcu 14:38), legând rugăciunea de puterea de a rezista ispitei. Totuși, ei nu au făcut acest lucru. Aveau orice avantaj în favoarea rugăciunii. Ei nu erau împovărați de același stres care l-a făcut pe Isus să verse stropi de sânge. Totuși, ei au eșuat la acest test al credincioșiei din Grădină, la fel ca Adam și Eva. Hotărârea lor, ca și a noastră, n-a fost suficientă.

Totuși, Isus se luptă în rugăciune. El Își supune inima față de Dumnezeu, și experimentează o putere inimaginabilă de a merge înainte (v. Luca 22:43). Prin exemplul Lui, Isus ne amintește că supunerea inimilor noastre față de Dumnezeu este calea pentru întărirea mâinilor noastre.

Ai observat vreodată că Isus nu pare să Se străduiască în vreun fel să deosebească răspunsurile lui Dumnezeu la rugăciuni, așa cum ni se întâmplă nouă? Unul dintre cele mai dificile și confuze lucruri legate de rugăciune, în special față de rugăciunea perseverentă, este să cunoaștem când a răspuns în fapt Dumnezeu la rugăciune. Nu știu care este situația ta, dar eu nu L-am auzit niciodată pe Dumnezeu vorbind cu glas tare. Întrucât El nu vorbește în mod normal în felul acesta, cum putem ști când să facem pasul înainte? Nu pare că Isus Îl aude pe Dumnezeu vorbindu-I vocal în acest moment, și totuși El este încrezător în răspunsul lui Dumnezeu și hotărât să meargă înainte.

Văzând apropiindu-se o ceată mânioasă de oameni, Isus le spune ucenicilor Lui: „Încă dormiți și acum și vă odihniți? Destul! A venit ceasul! Iată că Fiul omului este dat în mâinile păcătoșilor. Sculați-vă; haidem să mergem; iată că se apropie vânzătorul” (Marcu 14:41-42, cf. ESV). Și aici El ne învață ceva: impresiile pot fi amăgitoare, dar providența nu. Isus a persistat în rugăciune și i-a învățat pe ucenicii Lui până în clipa când ceata aceea de oameni a venit și L-a arestat (v. Luca 22:47). În acest moment, El știa că Dumnezeu spusese: „Nu, nu există nicio altă cale”. Isus a mers apoi înainte, împlinind voia lui Dumnezeu. N-a fost ceea ce El ceruse, dar El nu a fugit de acest lucru. El cunoștea că cel mai sigur loc este să se afle în voia lui Dumnezeu, chiar dacă acea voie însemna moartea Lui.

Și nu doar că Isus umblă în voia lui Dumnezeu, ci Evangheliile Îl descriu ca fiind caracterizat de o hotărâre fără egal și chiar de pace în momentul în care se confruntă cu răstignirea. Isus agonizează în Ghetsimani, dar îndură Crucea. El este lovit peste față, dar nu răspunde. Pe capul Lui este așezată o cunună de spini, dar El nu o îndepărtează. El este biciuit, dar nu strigă către chinuitorii Lui să facă o pauză. El a avut parte de suficientă tărie pentru a privi către mama Lui, plină de lacrimi, și către Ioan, spunându-le: „Să ai grijă de mama mea. Mamă, Ioan are să fie de acum fiul tău. El se va îngriji de nevoile tale”. În timp ce era așezat pe cruce și pe când sângele Îi invada plămânii, El nu Și-a folosit ultima respirație pentru a căpăta aer și pentru a mai rezista câtva timp. El petrece acele ultime clipe dându-i siguranță unui păcătos care se pocăia. El folosește acele momente prețioase strigând după iertarea lui Dumnezeu față de cei care încă nu se pocăiseră.

Ceea ce avem aici este o imagine a Cuiva care a agonizat în rugăciune peste noapte și Și-a predat inima în fața voii lui Dumnezeu. Căpătăm o imagine a Cuiva care a primit puterea și hotărârea de a împlini voia lui Dumnezeu, chiar până la moarte. Chiar dacă strămoșii noștri, Adam și Eva, au eșuat să se supună voii lui Dumnezeu într-o grădină, Isus totuși n-a ratat voia Lui. Chiar dacă suferința lui Isus a fost unică și n-avea să se repete vreodată în istorie, exemplul Lui ne furnizează matrița și modelul credincioșiei creștine. Noi ne întărim mâinile prin a ne preda inimile. Iată felul în care mergem înainte prin putere.

NU SUNT SITUAȚII IZOLATE

Lipsa de rugăciune este un fel de orbire care ne face inconștienți față de pericolele din jurul nostru. Ea ne oferă un sentiment fals al păcii și un curaj naiv. Ea ne determină să presupunem că n-avem nevoie de ajutorul Domnului. Ucenicii priveau la umbrele nopții și au adormit în pace, în timp ce Isus privea cu ochii ațintiți la paharul mâniei lui Dumnezeu. Rugăciunea ne face conștienți de pericolele care ne înconjoară și de incapacitatea noastră de a lupta cu acestea. Totuși, rugăciunea ne mai face conștienți de faptul că avem un Ajutor care ne păzește. Noi ne simțim slabi, știm că suntem incredibil de slabi, și conștientizăm că siguranța noastră n-are absolut nimic de-a face cu puterea noastră.

Relatarea din Grădina Ghetsimani are deopotrivă de-a face cu puterea rugăciunii și cu eșecul inevitabil care survine din lipsa acesteia. Episodul acesta este plasat între momentul când ucenicii Îi promit lui Isus credincioșie și acela în care ei fug plini de frică. El este plasat între momentul când Petru spune „voi muri pentru Tine” și acela când Petru se leapădă de Isus. Asemenea unui sendviș vegetarian, ucenicii promit lucruri mari, dar tot ceea ce realizează este dezamăgire.

Credincioșia Domnului Isus față de însărcinarea lui Dumnezeu este legată direct de rugăciunea Lui. Lipsa de credincioșie a ucenicilor este legată direct de lipsa lor de practică a rugăciunii. Isus conectează aceste lucruri când îi avertizează pe ucenici: „Vegheați și rugați-vă, ca să nu cădeți în ispită; duhul este plin de râvnă, dar trupul este neputincios” (Marcu 14:38).

La trei zile după ce Isus moare pe cruce, ucenicii sunt șocați să-L vadă iarăși viu, într-un trup înviat. Când Isus a făcut ceea ce Dumnezeu L-a chemat să facă, acest lucru I-a servit drept sentință capitală. Totuși, moartea n-a fost destinația Lui finală. La fel, El a promis același lucru tuturor celor care și-au pus credința în El: abilitatea de a îndura suferința, prin rugăciune.

Îi vedem apoi pe ucenici aplicând învățătura și exemplul de rugăciune al lui Isus în Faptele Apostolilor. Rezultatele sunt uimitoare. În Faptele Apostolilor 4, Petru și Ioan sunt bătuți pe nedrept și aruncați în închisoare pentru predicarea Evangheliei. Ei suferă pentru cauza neprihănirii. Dumnezeu îi scoate în mod providențial din închisoare. Vrei să știi ce fac ei după acest moment? Se adună împreună cu prietenii lor și au o întâlnire de rugăciune (Faptele Apostolilor 4:23–31). Și pentru ce anume se roagă? Ei bine, se roagă ca Dumnezeu lor suveran să le dea curaj și putere să împlinească voia Lui.

În Faptele Apostolilor 5, ucenicii ajung iar arestați, bătuți și li se poruncește să nu mai vorbească despre Isus. Cu toate acestea, ei părăsesc scena bucurându-se. Da, bucurându-se! Și acest lucru se repetă iarăși și iarăși (v. Faptele Apostolilor 5:42). Ce anume s-a petrecut cu acei ucenici somnoroși și lipsiți de duhul rugăciunii din Grădină?

Ei s-au adăpat din puterea lui Dumnezeu prin rugăciune. Dumnezeu le-a întărit mâinile când și-au supus inimile față de voia Lui. Au început să arate asemenea Mântuitorului lor. În final, ei au înțeles că lucrarea Evangheliei, care schimbă viețile, nu se întărește într-un fel în care să izbească ochiul. Dimpotrivă, ea este întărită în taină, înaintea ochilor lui Dumnezeu și împreună în familia noastră, în Hristos.

Capitolul 6

GLORIE

Rolul rugăciunii în închinarea comună

PARTICIPANȚI, NU SPECTATORI SEZONIERI

Eu credeam că urăsc baseball-ul. Mă uitam la meciuri ca și cum ele erau vindecarea pentru insomnie. Apoi, într-o zi, în școala primară, prietenii mei au bătut la ușă cu niște bâte de aluminiu în mâini și cu niște mingi de tenis. Foloseam mașinile și stâlpii de iluminat pe post de ținte, și așa am început să ne jucăm baseball. Și știi ceva? Jocul acesta n-a fost deloc rău. În fapt, îmi plăcea de minune! Dintr-o dată, el mi-a devenit plăcut și atractiv. Ne jucam ore întregi, și timpul zbura literalmente. Nu mai uram baseball-ul, ci doar să mă uit la meciurile de baseball. Care era diferența? Participarea. Valoarea acestui sport nu poate fi evaluată prin a fi un simplu spectator, ci prin a participa.

Închinarea colectivă, adică acel timp și spațiu când biserica se adună pentru a se închina lui Dumnezeu, nu este gândită pentru a fi un sport al spectatorilor, unde oamenii vin, își iau locurile potrivite și sunt distrați cu niște cântece și cu un mesaj amuzant și relevant. Din nefericire, mult prea mulți oameni participă la biserică așa cum ar participa la meciurile lor favorite: sunt ca niște spectatori care și-au cumpărat bilet la o partidă de baseball. Dimpotrivă, asemenea jocului de baseball, închinarea comună presupune participarea activă, nu ca spectatori.

O mulțime de biserici au încercat să facă închinarea comună să fie mai participativă. Unele au creat spații pentru interacțiune înainte și după serviciul de închinare. Altele încearcă să includă în timpul slujbei acel coșmar al introvertitului, moment cunoscut mai bine prin îndemnul „întinde mâna și salută-l pe vecinul tău”. Altele hrănesc un mediu în care oamenii replică sau strigă în timpul predicii. Altele au eliminat predicarea cu totul, considerând că monologul este cel mai mare obstacol în calea participării. Dorința de a-i ajuta pe cei ce se află la slujbă să participe la închinarea publică este una bună. Cu toate acestea, încercările de felul celor amintite ratează ținta adunării noastre comune.

Noi ne adunăm pentru a ne întâlni împreună cu Dumnezeu. Dumnezeu a dorit întotdeauna ca noi să-L cunoaștem mai bine prin a ne implica în închinare împreună cu ceilalți, dar noi nu dorim ca această angajare comună să eclipseze închinarea înaintea lui Dumnezeu. Așadar, este un lucru crucial ca adevărul Cuvântului lui Dumnezeu să rămână central în adunările noastre. Noi auzim Cuvântul predicat, cântat și citit. Drept răspuns, ne rugăm. Noi ne adunăm pentru a ne întâlni împreună cu El în mare parte prin rugăciuni, care sunt răspunsul nostru față de Cuvântul Lui.

CE PRESUPUNE SĂ NE RUGĂM ÎMPREUNĂ?

Dacă știm că rugăciunea este gândită pentru a hrăni participarea în întâlnirea noastră cu Dumnezeu, atunci este important să analizăm felul în care ar trebui să ne rugăm împreună. Rugăciunea comună este modalitatea prin care învățăm biserica noastră cum să se apropie de Dumnezeu. Când ne rugăm împreună, noi dorim să tratăm concepțiile greșite despre Dumnezeu, să ne rugăm pentru acele lucruri pe care mulți dintre noi le neglijăm, și să arătăm că rugăciunea cu substanță nu trebuie în mod necesar să ocupe un loc substanțial din punct de vedere al cantității de timp alocată.

Nu putem presupune că oamenii știu cum să se roage. Iată de ce noi folosim rugăciuni variate de la o săptămână la alta. În Scriptură ne sunt poruncite și oferite ca model patru tipuri de rugăciune, iar acestea ar trebui să modeleze timpul nostru de rugăciune comună. Dacă ai mers cât de cât într-o biserică, ai auzit de modelul de rugăciune AMMC: adorare, mărturisire, mulțumire și cereri. Chiar dacă ar putea să nu ți se pară ceva nou, folosirea unei combinații a acestor rugăciuni în închinarea comună este necesară pentru a crea mediul participativ unde oamenii se închină împreună lui Dumnezeu.

ADORAREA: ȘTII CUI TE ADRESEZI?

„Știi cui te adresezi? Ar trebui să știi cine sunt eu!” Am auzit această remarcă de nenumărate ori în anii tinereții mele. Ea venea în mod obișnuit după ce eu spuneam ceva greșit sau acționam în afara unei reguli față de învățător, antrenor sau orice persoană cu autoritate asupra mea. Ea poate fi o afirmație cu rol de mustrare, dar poate fi de asemenea o încurajare. Îmi amintesc că mă apropiam de mama mea din când în când pentru a-mi cere iertare pentru modalitățile în care o supărasem. Aveam să vin cu timiditate, dar ea îmi răspundea cu multă blândețe: „Nu știi cu cine vorbești?” Era o întrebare retorică, menită să îmi reamintească cine era ea – o mamă iubitoare. Reamintirea caracterului ei avea să fie un antidot pentru temerile mele. În mod asemănător, rugăciunile noastre de adorare au aceste scopuri.

Rugăciunea de laudă așează temelia timpului nostru petrecut împreună. Cu toate acestea, trist este că ea a ajuns abandonată în momentele noastre de rugăciune comună. În biserica noastră, rugăciunea de adorare este pusă de regulă la început. Noi vrem să înrădăcinăm în inimile noastre faptul că este o onoare să Îi vorbim lui Dumnezeu. Familiaritatea cu Dumnezeu este un dar, dar ea se poate transforma rapid în ușurătate. Această rugăciune ne reamintește de Persoana cu care vorbim. Înainte de a apela la Dumnezeu să împlinească promisiunile legământului, trebuie să ni se reamintească de faptul că vorbim cu un Dumnezeu care Își ține promisiunea. Datorită măreței jertfe a lui Isus, noi putem veni curajos înaintea lui Dumnezeu, dar ar trebui în același timp să venim înaintea Lui cu smerenie.

În rugăciunile noastre de laudă, noi vrem să ne amintim cum este Dumnezeu, nu doar știind ce a făcut El pentru noi. Noi Îl lăudăm pentru atributele și trăsăturile Sale – sfințenia, blândețea, bunătatea și chiar mânia Lui. Minunăția acestor rugăciuni nu vine pur și simplu din a enumera atributele lui Dumnezeu, ci din a medita la ele. O rugăciune de adorare la începutul slujbei ajută la îndepărtarea norilor plictiselii sau ai unei iubiri moderate.

Cândva, de Crăciun, soția mea a primit un cadou de la o prietenă dragă. Acea cutie a stat sub pom vreme de aproape o săptămână. În timp ce se uita la acea cutie împachetată frumos, ea n-a avut sentimente pozitive sau negative puternice în legătură cu acel pachet. Totuși, în momentul când a deschis pachetul și a văzut darul, lacrimi de bucurie i-au curs pe obraji. Ce anume a provocat această schimbare? Când conținutul cutiei a fost despachetat, ea a văzut natura adevărată a ceea ce se afla în interior, și astfel n-a putut să-și mai înfrâneze lacrimile.

Tocmai acest lucru se petrece cu noi în rugăciunile de laudă. Noi despachetăm cumva caracterul lui Dumnezeu cu acuratețe, meticulozitate și chiar imaginație. Astfel, facem să se disipeze ceața letargiei, iar închinarea plină de bucurie pătrunde în adunările noastre.

Ar trebui să ne dorim să-L lăudăm pe Dumnezeu nu în mod general, ci specific. Acest lucru ajută la minimizarea frazelor seci pe care avem tendința să le folosim. De asemenea, el umple golurile pe care avem tendința să le astupăm cu propriile definiții ale lui Dumnezeu. De exemplu, noi Îl lăudăm pe Dumnezeu pentru caracterul Lui etern. Întrucât El există din veșnicie în veșnicie, El este Dumnezeu (v. Psalmul 90:2). El a fost întronat întotdeauna. El a fost martorul nașterii fiecărui stăpân rău. El își amintește de orice bebeluș care s-a născut pe lumea aceasta. El cunoaște ziua când fiecare persoană va fi îngropată. El nu este niciodată intimidat de nimic. Oamenii vin și pleacă, dar El rămâne așezat pe scaunul de domnie. Poziția Lui este sigură. El nu face nicio decizie mânat de frica de a nu-Și pierde scaunul. El nu stă niciodată cu fața la perete, ceea ce înseamnă că noi putem avea încredere că El nu are niciun fel de motive ascunse atunci când ne dă poruncile Lui. De aceea, în decursul unei rugăciuni de adorare care dezvăluie eternitatea Lui, noi putem înțelege mai bine această trăsătură a Sa.

Pătrunderea tot mai adânc în atributele lui Dumnezeu înseamnă că trebuie să acordăm atenție acestor lucruri, chestiuni pe care noi suntem ispitiți câteodată să le ocolim. Acest lucru ne arată că ar trebui să Îl adorăm pentru aceste atribute. Gândește-te la mânia și răzbunarea lui Dumnezeu. Atunci când Îl lăudăm pentru aceste lucruri în închinarea comună, ni se reamintește că Dumnezeu este dedicat înfăptuirii dreptății. Mânia nu este o chestiune de responsabilitate. Ea este dovada protecției Lui. Mânia Lui, îndreptată împotriva păcatului, ne amintește că El este protectorul celor slabi. Incapacitatea Lui de a ignora păcatul și modalitatea Lui neobosită prin care pedepsește răul sunt înfricoșătoare, dar sunt astfel pentru că noi ne temem ca nu cumva să ajungem să fim obiecte ale mâniei Lui. Totuși, pentru cei care se adăpostesc în protecția pe care El a dat-o prin Fiul Său, sfințenia lui Dumnezeu este îndreptată către protejarea, nu către pedepsirea lor.

Așadar, știți cu cine vorbiți? Eu nu sunt convins că toate persoanele care vin la închinarea comună știu acest lucru. Chiar dacă noi înșine știm asta, suntem tentați adesea să uităm. Din fericire, rugăciunile de adorare ne reamintesc acest lucru.

MĂRTURISIREA: ȘI EU!

Dacă adorarea noastră este făcută cum trebuie, atunci mărturisirea devine un reflex al sufletelor noastre. Pe măsură ce reflectăm asupra sfințeniei și bunătății lui Dumnezeu, păcătoșenia noastră iese la iveală. Pe măsură ce reflectăm la harul și iertarea pe care le primim de la Dumnezeu prin Hristos, suntem conduși către mărturisire.

Geneza 3 nu a constituit o rescriere a scenariului original al lui Dumnezeu pentru a crea mai multă dramă de-a lungul restului Scripturii. Ea a fost scrisă pentru a stabili scena pentru planul lui Dumnezeu de a-i ierta pe păcătoși. Când Moise a cerut să vadă slava lui Dumnezeu, primul lucru pe care Dumnezeu îl mărturisește despre Sine este că El e un Dumnezeu iertător (v. Exod 34:6-7). El nu poate fi forțat să ierte. Iertarea este ideea Lui. El este cel care a hotărât atât pedepsirea celor vinovați cât și iertarea celor ce fac parte din poporul Său – toate acestea fără a face vreun compromis în ce privește sfințenia Lui. El a făcut acest lucru prin Domnul Isus, Substitutul nostru (v. Romani 3:21-26). Oferta de iertare din partea lui Dumnezeu încurajează deschiderea noastră față de El în a ne mărturisi păcatele. Gândește-te la fiul risipitor care, „când și-a venit în fire”, și-a amintit de natura generoasă a tatălui său (Luca 15:17-19). Bunătatea tatălui l-a determinat pe fiu să se întoarcă și să-și mărturisească păcatul.

Când îi auzim pe membrii bisericilor noastre mărturisindu-și păcatele, ar trebui să ne gândim la noi înșine în felul următor: „și eu”. Noi minimizăm adesea păcatul din viețile noastre, văzându-l în schimb uriaș în viețile altora. Totuși, atunci când îi auzim pe ceilalți mărturisindu-și păcatele, începem să vedem felul cum lucrurile pe care noi le-am trecut cu vederea în săptămâna care a trecut au fost cu adevărat mai rele decât ne imaginam noi. Ni se reamintește astfel de faptul că ne-am pus atât de mult nădejdea în alte lucruri în ce privește bucuria noastră. Suntem forțați să stăm, să ascultăm și să auzim cum memoria și conștiința noastră ne forțează să spunem: „Și eu! Și eu! Și eu! Ba chiar eu am păcătuit mai rău decât mărturisesc acești frați.”

O comunitate care își mărturisește păcatul în mod consecvent în adunările împreună ale bisericii este o comunitate care experimentează bucuria, creșterea, harul și înrădăcinarea în Evanghelie.

Comunitatea bucuroasă. Mărturisirea păcatelor este gândită pentru a produce închinare, dar, pentru că ea ne provoacă să explorăm părțile întunecate ale inimilor noastre, noi o ignorăm deseori. Nicidecum gândită pentru a ne duce la disperare, mărturisirea ar trebui să ne ducă în realitate la bucurie. Credincioșia și bunătatea lui Dumnezeu strălucesc cu atât mai mult când noi ne mărturisim eșecurile. Psalmii 32 și 51, doi psalmi populari ai pocăinței, constituie în același timp expresii frumoase ale bucuriei în iertarea dată de Dumnezeu. După ce psalmistul își mărturisește păcatul, acest păcătos cândva copleșit de vinovăție strigă către orice persoană pe care o cunoaște îndemnând-o să primească această iertare pe care el a găsit-o în Dumnezeu (v. Psalmul 32:11; 51:14).

Poți înmulți acea experiență cu numărul tuturor membrilor din biserica ta. Îți poți imagina bucuria care rezultă?

Comunitatea care crește. Pocăința practicată împreună este de asemenea un important factor motivator pentru evanghelizare. Psalmul 130 ne oferă o imagine perfectă a acestei realități. În versetele 1-6, psalmistul strigă după ajutorul lui Dumnezeu, primește acel ajutor, și își pune nădejdea în Cuvântul lui Dumnezeu. Versetele 7-8 ne descoperă răspunsul lui la ajutorul lui Dumnezeu. Psalmistul dorește acum ca întreaga națiune să experimenteze iertarea și dragostea lui Dumnezeu. Iertarea lui Dumnezeu este prea bună pentru a o păstra doar pentru noi, și este prea autentică pentru a nu o aplica fiecărei persoane pe care o întâlnim. Atunci când această iertare este experimentată în comun prin mărturisirea păcatelor, mesajul Evangheliei este aplicat personal și proclamat public. O comunitate care își mărturisește liber păcatele în întâlnirile împreună este dornică să mărturisească despre rezultatul acelei eliberări înaintea altora. Această comunitate strigă către lumea muribundă: „Veniți. Gustați și vedeți ce bună este iertarea pe care noi am gustat-o și o vedem”.

Comunitatea dragostei. Așa cum am văzut deja în rugăciunea Domnului, nu poți striga despre iertarea lui Dumnezeu dacă ai o problemă cu a-i ierta tu însuți pe alții. O comunitate de oameni care își mărturisește împreună păcatele își reamintește constant că ei înșiși sunt păcătoși care au nevoie zilnic de iertarea lui Dumnezeu.

Așadar, noi nu oferim spațiu și înțelegere atunci când alții păcătuiesc împotriva noastră, ci ne și așteptăm ca acest lucru să se întâmple, mai devreme sau mai târziu. Astfel, ni se reamintește că iertarea pe care noi o oferim nu este o condiție pentru oferta de iertare din partea lui Dumnezeu. De aceea, n-ar trebui să avem vreo scuză pentru a nu le acorda iertare celor care păcătuiesc împotriva noastră. Atunci când noi ne mărturisim păcatele în adunarea împreună, gelozia, luptele și competiția sunt alungate. O comunitate care se roagă rugăciuni de mărturisire este o comunitate unde domnește pacea.

Comunitatea înrădăcinată în Evanghelie. Mărturisirea îi aduce pe toți cu picioarele pe pământ. Noi conștientizăm că, dacă toți ne aflăm la același nivel, este imposibil să ne tratăm între noi cu un aer de superioritate. Așa cum suntem conduși în rugăciunea de mărturisire de către cei mai „respectabili” dintre noi, nimeni nu mai simte nevoia de a-l privi pe celălalt de sus.

Când liderii bisericii își mărturisesc slăbiciunile, membrii nu și le văd pe ale lor ca fiind ceva ciudat sau care îi descalifică. Rugăciunile de mărturisire le reamintesc creștinilor care au conștiințe mai slabe că nicio ispită nu a venit asupra lor, care să nu fie comună tuturor oamenilor, inclusiv acelora pe care ei îi consideră modele. Mărturisirea comună nivelează acest teren, lucru care constituie o mărturie deosebită a Evangheliei atât pentru creștini, cât și pentru necreștini.

MULȚUMIREA: DE CE EU?

Prin rugăciunea de adorare, noi ne reamintim că Dumnezeu n-are nicio obligație să facă bine vreunuia dintre noi. Prin rugăciunea de mărturisire, noi ne reamintim că Dumnezeu a făcut pentru noi exact ceea ce El nu este obligat să facă. El ne-a creat, ne-a purtat de grijă, ne-a hrănit, ne-a iertat, ne-a înfiat, și lista poate continua.

El este bun cu întreaga Lui creație, și asta într-o multitudine de modalități. Totuși, El manifestă un fel special de bunătate față de copiii Lui. El trăiește în ceruri și face tot ceea ce dorește, dar găsește plăcere să ne facă bine nouă, copiilor Lui, în ciuda păcatelor noastre. Acest lucru ne oferă toate motivele din lume pentru a-L lăuda.

Singurul răspuns adecvat față de har este recunoștință. Totuși, noi răspundem adesea harului cu aroganță, lucru care se vede cel mai clar atunci când murmurăm. Cea mai bună modalitate de a vedea dacă inima ta este dominată de recunoștință sau de aroganță este să analizezi ce vrei să spui când pui întrebarea, „De ce eu?” Inima arogantă spune „De ce eu?”, și prin aceasta vrea să spună „Dumnezeule, de ce nu ai răspuns rugăciunilor mele în felul în care eu mi-am dorit?” Prin contrast, inima smerită întreabă „De ce eu?”, și prin asta vrea să spună, „Dumnezeule, de ce ai fost atât de bun cu mine? Nu merit niciunul dintre darurile tale și cu atât mai puțin pe Tine.” Atunci când ne luăm timp să-I mulțumim împreună lui Dumnezeu pentru lucrurile specifice pe care El le-a făcut pentru noi, acest lucru ne hrănește inimile cu smerenie și recunoștință. Prin rugăciunea de mulțumire, noi, cei care murmurăm, suntem chemați să ne socotim binecuvântările și ni se reamintește de faptul că am primit mai mult decât meritam. Toate acestea se datorează lui Dumnezeu.

Acest moment al mulțumirii este vital pentru adunările noastre de duminică, pentru că un duh deprimat poate fi un obstacol serios în calea auzirii cuvintelor pline de har ale lui Dumnezeu (v. Exod 6:9). O monedă cât de mică poate să stea în calea întregii lumini a soarelui, dacă o ții suficient de aproape de ochi. În mod asemănător, problemele noastre, chiar dacă pot să pară mici, ne pot orbi ca să nu mai vedem gloria lui Dumnezeu, dacă ne concentrăm prea mult pe ele.

Eu mă gândesc câteodată la atotputernicia lui Dumnezeu, după care mă uit la toate lucrurile care nu merg bine în această lume și în viața mea, și am tendința de a murmura. Dar atunci când mă aflu alături de frații și surorile mele, fiind martor al mulțumirilor aduse lui Dumnezeu în ciuda și uneori chiar pentru diferitele greutăți din viețile lor, inima mea este redirecționată către recunoștință și bucurie. Ca biserică, ar trebui să ne dorim să fim întristați de ceea ce se găsește rău în această lume, și totuși să ne bucurăm întotdeauna datorită caracterului și promisiunilor lui Dumnezeu (v. 2 Corinteni 6:10). O rugăciune de mulțumire permite ca strălucirea gloriei lui Dumnezeu să depășească cu mult în putere problemele noastre mărunte.

CEREREA/MIJLOCIREA: AVEM NEVOIE DE AJUTORUL TĂU!

După ce ne-am rugat toate cele de mai sus, ne amintim că Dumnezeu este glorificat atunci când noi ne bazăm pe El. Domnul se îngrijește de cei care își găsesc refugiul în El (Naum 1:7). Există atât de multe lucruri care ne împovărează, în special în aceste vremuri cu mediile de socializare atât de active. Problemele noastre personale se amestecă cu problemele acestei lumi.

Mass-media vine imediat și ne întreabă: „Ai auzit de… o altă situație a brutalității poliției… o altă lege ce a fost adoptată și care demonizează valorile creștine… alte alegeri care polarizează țara… un alt eșec moral al unui lider creștin… un alt martir… o altă pierdere de sarcină… un alt prieten diagnosticat cu un cancer devastator?” și lista continuă. Chiar dacă nu vrem să ne ascundem de conversațiile legate de aceste lucruri, noi dorim să începem conversația cu Acela care este deasupra noastră. Rugăciunea de mijlocire și cerere în decursul închinării comune ne permite să descărcăm poverile noastre înaintea lui Dumnezeu.

La biserica noastră, membrii ne conduc în rugăciuni de adorare, mărturisire și mulțumire. Ca păstori, am decis să fim noi cei care conduc rugăciunea de mijlocire și cerere. Noi facem acest lucru prin a lărgi orizontul a ceea ce comunitatea crede că putem cere din partea lui Dumnezeu. În această eră a creștinismului domesticit, noi recunoaștem că oamenii au tendința de a fi destul de înguști în ceea ce ei cer. De aceea, noi vrem să arătăm că nu este nimic greșit să-I cerem lui Dumnezeu lucruri precum vindecarea. Este perfect normal să ne rugăm cu perseverență același lucru. Este în regulă să-I cerem lui Dumnezeu lucruri fără a spune întotdeauna: „Dacă este voia Ta, Doamne”. Evident, noi vrem ca inimile noastre să dorească voia lui Dumnezeu mai presus de orice. Totuși, mulți dintre noi se îndoiesc de abilitatea și dorința lui Dumnezeu de a face lucruri mari în viețile noastre, ascunzându-ne în spatele acestei condiții, altfel legitimă. Noi vrem să punem măreția lui Isus înaintea tuturor prin a cere lucruri mari în Numele Lui. Uneori, în providența Lui, Dumnezeu răspunde negativ – și prin aceasta ne crește împreună. În același timp, noi I-am făcut și cereri mari lui Dumnezeu, și L-am văzut răspunzând și dându-ne mai mult, cu mult mai mult de ceea ce noi am fi putut cere sau gândi. Indiferent de situație, credința noastră este întărită ca familie a Lui, când Îi cerem împreună ajutorul lui Dumnezeu.

PUNEREA ÎN PRACTICĂ

Se poate să conștientizezi necesitatea și beneficiile tuturor acestor rugăciuni, dar ai putea să te întrebi următoarele: „Cum să pun toate acestea în practică în decursul slujbei bisericii?” Iată trei sfaturi care te pot ajuta.

În primul rând, dezvoltarea unui mediu al participării nu înseamnă excluderea liderilor bisericii. Bisericile care nu sunt obișnuite să practice aceste patru rugăciuni în decursul serviciilor de închinare săptămânale au nevoie de lideri care să fie exemple și care să învețe biserica. Aici nu vorbim despre rugăciunea privată, ci despre conducerea întregii biserici în rugăciunea împreună. Astfel, păstorii trebuie să fie atenți la caracterul și competența oamenilor cărora le cer să conducă aceste rugăciuni.

În al doilea rând, cei care conduc rugăciunile comune ar trebui în mod obișnuit să petreacă timp pregătind aceste rugăciuni. Chiar dacă nu dorești ca oamenii să citească un eseu și să-l denumească rugăciune, de asemenea nu dorești să îi vezi fiind mediocri în acest lucru. Pregătirea îi ajută pe oameni să rămână concentrați și să nu repete la nesfârșit aceleași fraze. De asemenea, îi ajută să se roage cu substanță, conștient, cu sensibilitate și având o țintă precisă. Acest fel de rugăciune le slujește tuturor celor ce participă prin a asculta și a rămâne atenți. Închinarea înaintea lui Dumnezeu cere concentrare, gândire și claritate. Ajută-i pe oamenii care se roagă să se gândească la greutatea lucrurilor pentru care se pregătesc: conducerea poporului lui Dumnezeu în închinare înaintea Lui.

În al treilea rând, nu vă grăbiți. Nimeni nu vă aleargă. Rugăciunea este o parte vitală a slujirii, care nu poate fi parcursă în grabă și nici ocolită.

COMUNICARE VARIATĂ

Ca biserică, noi vrem ca închinarea să fie variată. Ne dorim ca o varietate de oameni din poporul lui Dumnezeu să-I vorbească în modalități diferite. Dorim ca vizitatorii noștri și comunitatea noastră să vadă că rugăciunea serioasă poate să se manifeste în forme variate într-o perioadă scurtă de timp. Toate aceste lucruri sunt posibile atunci când rugăciunea este accentuată în adunările noastre de duminică.

Dumnezeul nostru dorește o relație profundă cu poporul Său. De aceea, pe cât se adâncește relația, pe atât comunicarea devine mai variată. Noi explorăm minunățiile identității și Persoanei lui Dumnezeu în decursul rugăciunii noastre de adorare. Îmbrățișăm îndurarea pe care El ne-o oferă, în decursul rugăciunii de mărturisire. Reflectăm apoi la tot ceea ce El a făcut pentru noi, prin rugăciunea de mulțumire. Ne bazăm pe El și simțim puterea Lui în decursul rugăciunii noastre de cerere și mijlocire. Incluzând aceste rugăciuni în slujba noastră de duminică, noi ilustrăm lărgimea, lățimea și adâncimea relației noastre cu Dumnezeu.

La începutul lucrării mele pastorale, am vizitat o biserică unde am observat absența majorității preferințelor mele stilistice, mai ales în ce privește muzica și stilul de predicare. Totuși, ei se rugau așa cum am descris în acest capitol. Rugăciunea juca un rol major în slujba lor.

N-am experimentat niciodată un simțământ al participării de acolo, din locul unde stăteam, ca în acea biserică. N-am plecat din acea adunare simțindu-mă pur și simplu ca și cum am primit ceva, ci ca și cum am participat în ceva, și anume la închinare. Această biserică mi-a cerut să particip și să mă implic în închinare înaintea lui Dumnezeu, alături de poporul Lui. A fost asemenea unui meci de baseball. Ceea ce m-ar fi plictisit ca spectator, m-a captivat ca participant. Iar noi gustăm din gloria lui Dumnezeu într-o modalitate unică atunci când participăm la închinarea comună prin rugăciune.

Capitolul 7

SPRIJINĂ-TE PE MINE

Rolul rugăciunii în grija colectivă

SPRIJIN SAU ÎNVĂȚARE

Era anul 1992. Aveam 8 ani și tocmai terminasem de vizionat jocurile olimpice de vară. M-am decis să fiu gimnast când voi crește mare. Totuși, prioritățile trebuiau puse la locul lor: trebuia să învăț cum să fac o săritură pe spate. M-am dus în biblioteca școlii, am descifrat misterul sistemului de organizarea a bibliotecii, și am găsit o carte pe tema gimnasticii.

Am dat repede paginile până la partea care vorbea despre săriturile pe spate, am citit-o de câteva ori, apoi am analizat diagramele. După ce s-a terminat școala, mi-am luat salteaua de sus, am tras-o după mine până în grădina din față, și am încercat prima mea săritură pe spate.

Dacă derulăm repede câteva cadre, ai putea să mă vezi șchiopătând pe când plecam de la acel loc al umilinței. Evident că era mai ușor să citești despre săriturile pe spate decât să le faci. Trebuia să mă antrenez. Trebuia să învăț cum să îmi folosesc mâinile ca să-mi susțină greutatea trupului atunci când făceam săritura pe spate, până să revin cu picioarele pe pământ.

Așa cum am constatat, nu poți învăța și nu poți preda dependența într-un mod didactic. Dependența nu este câștigată prin învățare, ci prin bizuire. La fel cum eu nu pot învăța să fac o săritură pe spate doar prin a citi cărți, nici tu nu poți să înveți o biserică să depindă de Dumnezeu doar prin afirmațiile pe care le faci. Practica este necesară, iar acea practică înseamnă să te rogi. O biserică ce practică rugăciunea este mai mult decât o biserică ce învață. Ea este în același timp o biserică ce se bazează. Este mai mult decât o biserică ce cunoaște anumite lucruri; este o biserică ce simte acele lucruri. Noi învățăm dependența bazându-ne împreună pe Dumnezeu.

FORȚAȚI SĂ NE SPRIJINIM

Biserica noastră a fost forțată să se sprijine. Suferința apărută devreme în viața bisericii noastre a făcut ca dependența noastră de Dumnezeu să fie un lucru tangibil. Primele 9 luni ale noastre n-au fost pline de nunți, nașteri, membri noi sau convertiri. Acea încântare care caracterizează multe proiecte de plantare de biserică, pline de indivizi entuziaști de 20 sau 30 de ani, nu se prea găsea printre noi. Dimpotrivă, acea perioadă a fost la fel de aspră precum o iarnă în Seattle. În luna Martie, unui membru al bisericii i-a murit mama și mentorul. În Aprilie, fratele meu a murit. În luna Mai, un alt membru al bisericii și-a pierdut sora după o luptă cu cancerul. Pe 7 iunie 2015, chiar în ziua când am lansat oficial biserica noastră, am primit vestea că bunica soției mele tocmai murise.

Același lucru s-a întâmplat și de-a lungul lunilor Iulie, August, Septembrie și Octombrie. Au existat unele perioade deosebite, precum acel botez din luna Octombrie al unei doamne de 53 de ani al cărei diagnostic de cancer a fost utilizat de Dumnezeu pentru a o trezi ca să-și vadă boala păcatului. Cu toate acestea, pe 30 ianuarie 2016, același diagnostic care a adus-o la Isus a smuls-o dintre noi și i-a oferit o întâlnire față în față cu Mântuitorul ei. Ne-am bucurat când am botezat-o și am plâns când am îngropat-o, la doar câteva luni mai târziu.

Viața ne lovea din toate părțile. Bucuria era de scurtă durată. Întristarea ne-a fost aproape. Am fost forțați să învățăm ce înseamnă să ne sprijinim pe Dumnezeu îngrijindu-ne unii de alții. N-am avut cuvinte de înțelepciune sau resurse adecvate pentru a le acoperi nevoile tuturor. Am fost prea sărac echipați pentru a ne ocupa de poverile pe care ne angajasem să le purtăm. Am învățat totuși o lecție de-a lungul tuturor acestor circumstanțe: când viața te lovește așa încât ai căzut pe genunchi, nu te grăbi să te ridici. În schimb, grăbește-te să privești la Dumnezeu în rugăciune. Noi am învățat să ne sprijinim pe El în școala suferinței.

Întrebarea mea pentru tine este următoarea: unde învață cu adevărat oamenii din biserica ta să se sprijine pe Dumnezeu? Există o circumstanță prin care ei învață dependența? Există un timp anume pus deoparte? Sau pur și simplu plecați de la prezumția că oamenii vor prelua instrucțiunile și diagramele pe care le puneți în fața lor prin predicarea voastră și că vor face ei cumva să practice dependența de unii singuri? Din fericire, nu e nevoie să fim inventatori. Nu trebuie să venim cu strategii noi sau cu planuri pentru a-i ajuta pe oameni să învețe ce înseamnă să se bazeze pe Dumnezeu. Trebuie doar să fim cei ce investighează ceea ce Dumnezeu ne-a transmis deja. Chiar și atunci când aruncăm o privire fugară asupra Cuvântului lui Dumnezeu, vom vedea că soluția se află chiar sub ochii noștri.

CONCENTREAZĂ-TE PE CEEA CE ESTE EVIDENT

Una dintre cele mai importante lecții pe care le-am învățat atunci când am ajuns la studiul Bibliei este surprinsă în acronimul CPCCEE: concentrează-te pe ceea ce este evident.

Primul nostru pas în studiul Bibliei ar trebui să fie acela de a privi către lucrurile care îi sunt clare oricărui cititor. Nu începe să o citești folosind lupa. Pleacă de la o vedere de ansamblu. Pentru a înțelege importanța rugăciunii în viața bisericii, ai nevoie să zbori pe deasupra cărții Faptelor Apostolilor.

Ca să nu existe dubii, trebuie să spun că detaliile sunt importante. Întreaga Biblie este inspirată de Dumnezeu, și El i-a ales atent pe cei care aveau să o scrie. Luca, medicul care a scris deopotrivă Evanghelia lui și Faptele Apostolilor, a fost meticulos în a ne oferi o relatare detaliată și structurată asupra vieții Domnului Isus (v. Luca 1:1–4) și asupra începutului Bisericii (v. Faptele Apostolilor 1:1–3). El a dorit ca audiența lui să fie sigură în ce privește lucrurile pe care el le-a aflat.

Luca ilustrează Biserica drept acel popor al rugăciunii. Până și o lectură fugară a cărții Faptelor Apostolilor ne demonstrează prevalența rugăciunii comune.

- Ucenicii se roagă în general împreună și cer înțelepciune pentru a alege un alt lider, care să-i ia locul lui Iuda. (1:12–26)

- Biserica se roagă constant împreună, ca și cum ar ilustra un ritm general al vieților lor. (2:42–47)

- Petru și Ioan merg împreună la Templu în timpul orei de rugăciune. (3:1)

- Biserica cere curaj în rugăciune, în fața împotrivirii. (4:23–31)

- Biserica se roagă pentru binecuvântarea liderilor aleși. Apostolii stau dedicați rugăciunii comune. (6:1–6)

- Ștefan, primul martir, se roagă pentru iertarea celor care îl ucid. (7:59–60)

- Petru și Ioan se roagă împreună cu sfinții din Samaria și cer ca și aceștia să primească Duhul Sfânt. (8:14–15)

- Petru îi poruncește lui Simon să se pocăiască și să se roage ca intenția inimii lui să fie iertată, iar Simon îi cere lui Petru să i se alăture în rugăciune. (8:22–24)

- Petru se roagă și vede cum o femeie este înviată din morți. (9:40)

- Corneliu se roagă continuu Domnului, iar Dumnezeu îl călăuzește către mântuire. (10:1–8)

- Petru își urmează regimul de rugăciune, iar Dumnezeu îl confruntă în ce privește prejudecățile personale și perspectiva limitată asupra lui Dumnezeu. (10:9–23)

- Biserica se roagă împreună pentru eliberarea lui Petru. (12:1–5)

- Petru este eliberat și vine la o întâlnire de rugăciune. (12:12)

- Biserica postește și se roagă ca Dumnezeu să înmulțească lucrarea. (13:1–3)

- Pavel și Barnaba rânduiesc prezbiteri și îi dedică Domnului prin rugăciune și post. (14:23)

- Pavel, Sila și Luca merg împreună la un loc de rugăciune. (16:16)

- Pavel și Sila se roagă împreună în temniță. Nimic nu-i poate opri pe acești frați să se roage împreună. (16:25)

- Pavel se roagă împreună cu păstorii pe când se pregătește să plece dintr-o biserică. (20:36)

- Pavel se roagă cu familia lui Dumnezeu înainte de a pleca pe mare către Ierusalim. Aceasta va fi în esență călătoria în cadrul căreia hotărârea lui de a muri pentru Hristos avea să fie supusă testului. (Faptele Apostolilor 20:24; 21:1–14)

- Luca, Pavel și echipajul corabiei se roagă împreună atunci când să tem ca nu cumva să naufragieze. (27:29)

- Pavel se roagă pentru vindecarea unui om ce suferă de dizenterie. Acesta este vindecat, iar restul oamenilor de pe insulă se apropie pentru a fi și ei vindecați. (28:8–9)

Vezi ce vreau să spun? Rugăciunea este menționată de cel puțin 21 de ori în Faptele Apostolilor. Mai mult, aceste rugăciuni sunt inerent unele comune, colective. Oridecâteori este menționată rugăciunea, ea este ilustrată în mod copleșitor ca o rugăciune ce i-a implicat pe mai mulți. Chiar și în situațiile când anumite persoane se roagă individual, aceste situații implică relații interpersonale. De exemplu, Ștefan se roagă ca ucigașii lui să fie iertați și astfel să fie incluși în familia lui Dumnezeu. Petru și Corneliu sunt aduși împreună prin rugăciunile lor private. Luca subliniază faptul că Biserica a făcut mai mult decât pur și simplu să învețe adevăruri despre Dumnezeu. Acești oameni s-au sprijinit cu adevărat pe El. În Faptele Apostolilor, creștinii s-au adunat în mod regulat pentru rugăciune. De ce oare tocmai acest fel de rugăciune este absent din multe dintre bisericile de astăzi?

REDESCOPERIREA ÎNTÂLNIRII DE RUGĂCIUNE

În timp ce în capitolul anterior am vorbit despre rugăciune atunci când ne adunăm la închinare, vreau să analizăm aici cealaltă fațetă a monedei. Ar trebui să existe perioade frecvente în viețile bisericilor noastre, ca o rutină, când să ne adunăm doar cu scopul de a ne ruga. Acest fel de adunări ar trebui să fie diferite de rugăciunea în decursul închinării comune, dar la fel de necesare. Rugăciunea făcută în întâlnirea de închinare comună este precum cartofii ce constituie garnitura pentru mușchiul filé al Cuvântului predicat. La întâlnirea de rugăciune, rolurile sunt inversate. De data aceasta, rugăciunea noastră comună devine felul principal. Noi ne îngrijim unii de alții cel mai bine atunci când ne sprijinim împreună pe Dumnezeu.

Știu că ideea de întâlnire de rugăciune nu sună foarte atractiv. Problema este că bisericile și păstorii simt constant presiunea inovației. Societatea noastră este obsedată de inovație, așa încât lucrurile obișnuite și simple și-au pierdut în mod obișnuit din valoare. Oamenii vor ceva proaspăt, nou și atractiv. Păstorii, ca și mine, sunt ispitiți să creadă că avem nevoie să organizăm evenimente atractive la care oamenii să-și dorească să participe. De aceea, întâlnirile de rugăciune arareori par atractive. Oamenii se adună într-o încăpere, își împărtășesc poverile unul altuia, și le duc împreună înaintea lui Dumnezeu, cu ochii închiși și capetele plecate.

Adevărul este că nu trebuie să inovăm nimic. Doar trebuie să fim intenționali. Întâlnirea de rugăciune nu are menirea să fie atractivă într-un sens inovator. Este mai degrabă asemănătoare unei parcări, și noi toți suntem ca niște mașini. Noi n-am fost niciodată creați pentru a stoca îngrijorările în noi înșine (v. Psalmul 13:2). Noi suntem chemați să descărcăm toate aceste lucruri înaintea lui Dumnezeu. Întâlnirea de rugăciune nu este un loc al atracției, ci un loc al necesității. Este un loc unde oamenii vin cu poverile lor și pleacă fără ele, pentru că le-au pus pe toate în mâinile lui Dumnezeu. Aici, la această întâlnire, venim alături ca să ne sprijinim împreună pe Dumnezeu, iubindu-ne unii pe alții. Unde este acest loc în biserica ta?

O NOUĂ RESPONSABILITATE, O NOUĂ RUBRICĂ

Stabilirea sau redescoperirea unei întâlniri consecvente de rugăciune face cel puțin două lucruri pentru o biserică: (1) întărește simțământul responsabilității noastre reciproce și (2) furnizează o nouă rubrică de care să ne folosim atunci când evaluăm cât de bine ne purtăm unii altora poverile și întristările.

Atunci când plângem cu cei ce plâng și ne bucurăm cu cei ce se bucură (Romani 12:15), ne amintim că suntem parte dintr-o familie. Ne amintim că fiecare dintre noi este în posesia unei identități mai mari. Acel „eu” a devenit „noi”. Nu mai suntem indivizi preocupați de micile noastre lumi. Suntem părți interdependente dintr-un trup chemat să aducă mulțumiri împreună și să sufere împreună. Bucuriile și suferințele noastre nu mai sunt personale și confidențiale, ci ele sunt lăsate să fie suportate împreună.

Toți cei ce fac parte din comunitate sunt chemați să experimenteze bucuriile bunătății lui Dumnezeu în viețile altora, în timp ce inhalează simultan fumul de mâna a doua ce izvorăște din momentele dificile ale fiecăruia. Ca o familie, noi ne strângem împreună pentru a împărtăși aceste lucruri și-apoi le ducem împreună la Dumnezeu, cu laudă și mijlocire.

De asemenea, rugăciunea comună ne oferă o nouă rubrică pentru definirea succesului. Noi nu suntem Dumnezeu. Noi nu suntem atotputernici. Nu noi putem schimba lucrurile. Nu suntem atotștiutori, așa că cunoștința noastră, pe care o putem folosi pentru sfătuirea altora, este limitată. Mai mult, nu suntem omniprezenți, așa că suntem limitați în abilitatea noastră de a fi alături de oameni în momentele lor dificile. Noi știm toate acestea, și totuși, când devenim conștienți de problemele crescânde din viețile celor din familia bisericii noastre, ajungem atât de ușor să fim dezumflați. Când auzim de un caz de infidelitate neașteptată, de un cancer neanunțat, de o moarte inimaginabilă sau de un accident inevitabil, este atât de ușor să ne gândim la „ce ar fi trebuit să facem” sau la „ce ar fi trebuit făcut”.

Noi știm că nu suntem Dumnezeu, dar acest lucru nu ne oprește de la a ne simți vinovați în legătură cu acest lucru.

Iată unde este relevantă această nouă rubrică. Succesul nu este definit prin cât de bine prevenim noi tragediile. În rugăciunile noastre, noi apelăm la Acela care este atotputernic, atotștiutor și omniprezent.

Rugăciunile noastre le reamintesc celor aflați în greutăți faptul că au acces la acest Dumnezeu uimitor. Ele ne eliberează de povara greșită de a ne considera Dumnezeu și fac acest lucru tocmai atunci când ducem aceste cereri la Dumnezeu.

Evident, toate acestea pot fi văzute ca o scuză, un fel de cale ușoară de scăpare. Viața este dificilă, așa că nu vom fi capabili să ne purtăm unii altora poverile într-un mod perfect. Așadar, de ce să ne mai batem capul?

Ai observat vreodată faptul că, în cartea Rut, orice persoană care I-a cerut lui Dumnezeu să facă ceva pentru altcineva ajunge în final să fie folosită de Dumnezeu pentru a face exact lucrul pentru care s-a rugat (Rut 1:9; 3:1–4; 2:12, 15–18; 4:13)?

Rugăciunea împreună nu este gândită pentru a împiedica lucrarea noastră, ci pentru a alimenta această lucrare făcându-ne să fim mai preocupați unii de alții. Rugăciunea întrețese inimile noastre în nevoi și crește preocuparea și dorința noastră de a ne sluji unii altora.

ÎNTÂLNIREA DE RUGĂCIUNE

Hai să petrecem câtva timp analizând elementele practice care ne arată cum să organizăm o întâlnire de rugăciune. Acestea sunt doar sugestii și lecții pe care biserica noastră le-a învățat atunci când am căutat să dezvoltăm o cultură a rugăciunii comune. Noi am plantat biserica noastră cu 5 ani în urmă, dar am început să ne întâlnim pentru rugăciune comună la un an după aceea. Așadar, în următorii trei ani ne-am adunat cel puțin odată pe lună pentru o întâlnire de rugăciune.

În cele ce urmează voi prezenta câteva gânduri despre felul în care întâlnirea de rugăciune ne-a ajutat să ne îngrijim de biserica noastră. Sper că ele te vor ajuta să te gândești cum să abordezi întâlnirile de rugăciune în biserica ta. Această listă nu este prezentată în ordinea importanței, ci este pur și simplu o colecție de gânduri.

Puneți pe calendar o întâlnire de rugăciune. Găsiți un moment potrivit pentru biserica voastră. Noi am început să organizăm aceste întâlniri o dată pe lună, în serile de duminică, de la 5 la 7 după-amiaza. Apoi ne-am dat seama că, într-o biserică plină de familii tinere, cu mulți bebeluși, acela era cel mai nepotrivit moment pentru o întâlnire de rugăciune. După aproape un an, am mutat această întâlnire într-un interval orar mai potrivit.

Eliminați orice ar putea intra în competiție pentru timpul membrilor. Rugăciunea este o disciplină spirituală greu de învățat, așa că vrem să îndepărtăm orice lucruri care să ne distragă de la ea. Noi am suspendat grupurile mici de studiu din prima miercuri a lunii, așa încât nicio altă funcțiune a bisericii să nu intre în competiție pentru acel timp pe care vrem să-l dedicăm rugăciunii. În plus, aducem hrană și ne ocupăm de copii, astfel încât cei ce vin la aceste întâlniri să nu-și facă griji cu privire la gătit sau să trebuiască să găsească persoane care să se ocupe de copiii lor. O bună parte din bugetul bisericii noastre este îndreptat către aceste întâlniri de rugăciune, pentru că vrem ca importanța acestui moment să fie reflectată în eforturile pe care le facem de a-i implica pe cât mai mulți. În prezent, ne întâlnim o dată pe lună, dar scopul nostru este să ajungem să ne rugăm mai des ca biserică. Vrem să creștem constant în importanța pe care o acordăm acestei întâlniri.

Începeți prin Cuvânt. Când ne adunăm în zilele de duminică, Cuvântul predicat este precum felul principal, mușchiul filé. Totuși, întâlnirea de rugăciune este diferită, însă, chiar și în aceste condiții, Cuvântul lui Dumnezeu este o componentă vitală în tot ceea ce noi vrem să facem. Așa că începem cu o încurajare de 5 până la 15 minute din Cuvântul lui Dumnezeu, care ne servește drept text de bază pentru rugăciune din acea seară. În timp ce scriu acest capitol, am primit un mesaj de la un membru nou al bisericii, care a fost impresionat de conceptul și rolul Scripturii în rugăciunea noastră comună. Iată ce mi-a scris: „Faptul că ne rugăm folosind versetele Scripturii mi-a fost de un mare ajutor. Nu doar că rugăciunile mele au ajuns să fie mai profunde, ci am chiar mai multă siguranță în ele, văd mai multă revelare a caracterului lui Dumnezeu, mai multă concentrare pe Hristos și pe lucrarea Duhului Sfânt. Acest lucru mă va conduce mai degrabă la pocăință decât la răzvrătire, și mai degrabă la convingere de păcat decât la condamnare. Este atât de ușor să înlocuiesc vocea lui Dumnezeu cu vocea mea. Totuși, când citim de-a lungul Scripturii și ne rugăm acele lucruri înapoi către Dumnezeu, căderile au loc mult mai rar”. Acest credincios a învățat să se sprijine pe Scriptură, și nu doar pe afirmațiile ei, ci și în practică. Acesta este obiectivul, la urma urmei.

Alcătuiți lista de rugăciune în principal cu lucruri care țin de Împărăția lui Dumnezeu, de întreg trupul lui Dumnezeu și cu motive de rugăciune majore. Atunci când se transformă în lectura unor liste lungi de preocupări legate de sănătate, în special în legătură cu cei care nu sunt membri ai bisericii, întâlnirile de rugăciune devin neproductive și obositoare - „Am putea să ne rugăm pentru operația de fiere a vecinului meu?” De aceea, noi am descoperit că este mai util să ne asigurăm că toate cererile de rugăciune ajung la noi sau la oricine conduce întâlnirea, înainte ca aceasta să se producă. Uneori chiar le spunem membrilor bisericii că am fi fericiți să ne rugăm pentru ei atunci și acolo, dar că ei pot să le ceară membrilor bisericii să se roage în grupurile mici pentru acele motive, însă noi încercăm să folosim întâlnirea de rugăciune a bisericii pentru ceva diferit. Încercăm să o folosim în principal pentru a ne ruga lucruri legate de Împărăția lui Dumnezeu, legate de întreg trupul bisericii și de motive majore de rugăciune. Apoi folosim acea întâlnire prin a parcurge în rugăciune acea listă stabilită dinainte.

Când alcătuiți acea listă, includeți în ea laude, mulțumiri și cereri. „Bucurați-vă cu cei ce se bucură; plângeți cu cei ce plâng” (Romani 12:15) constituie marea schiță pentru întâlnirile de rugăciune. Aflați lucrurile încurajatoare din biserica voastră. Lăudați-L pe Dumnezeu pentru ceea ce vreți să vedeți mai mult. Rugați-vă pentru succesul misiunii în viețile membrilor din biserica voastră. Acest lucru ajută biserica să știe că Dumnezeu este Acela care produce aceste oportunități, nu noi. Vom vorbi mai mult despre acest subiect în capitolul următor.

Noi dorim de asemenea să ne rugăm lui Dumnezeu în ce privește preocupări majore legate de Împărăție și de viețile noastre, precum sănătatea, slujbele, resursele, accesul adopție, ca și oportunitățile evanghelistice. Ne vom petrece timpul în rugăciune pentru mântuirea membrilor familiei, pentru vindecarea cazurilor de cancer, pentru ca acei colegi de muncă ai noștri să vină la credință, și pentru luptele cu infertilitatea. Acest lucru creează un val de simpatie și grijă care trece dincolo de relațiile personale dintre oameni. Aceste rugăciuni le dau oamenilor instrumentele pentru a-și împlini legământul pe care l-au făcut unii față de alții de a se îngriji reciproc de nevoile lor.

În același timp, locul unde se câștigă sau se pierde foarte adesea bătălia pentru diversitate este lista de rugăciune, nu elementele slujbei de duminică, nici stilul de predicare, și nici măcar compoziția etnică a conducerii bisericii. Ceea ce își face loc pe lista de rugăciune constituie deseori o reflectare a lucrurilor care sunt reale, relevante și importante pentru biserică. Un prieten făcea parte dintr-o biserică ce a refuzat să se roage pentru orice lucru care era legat de Mike Brown, Trayvon Martin, Alton Sterling, Eric Gardner, Laquawn McDonald sau orice afro-american  care fusese ucis de polițiști, pe motiv că acele probleme erau mult prea politizate și că ar cauza dezbinări în biserica lor. Acest lucru a creat frustrări în prietenul nostru. El nu dorea ca biserica să organizeze un marș la Washington sau să fluture vreun steag în pragul clădirii. El pur și simplu voia ca biserica să se roage pentru aceste chestiuni pentru că știa că ele erau probleme profunde și importante pentru multe dintre persoanele ce făceau parte din minoritatea de culoare din biserică.

Acea biserică a ratat să conștientizeze ceva ce era evident pentru biserica primară: hrănirea unității în diversitate implică mai mult decât includerea elementelor culturale într-o slujbă de duminică. Ea implică manifestarea practică a solidarității cu minoritățile în suferințele specifice cu care acestea se confruntă. În Faptele Apostolilor 6, văduvele grecești erau trecute cu vederea la distribuția hranei. Cei 12 apostoli au adunat „mulțimea (deplină a) ucenicilor” și au început o cercetare a bisericii pentru a-i găsi și desemna pe primii proto-diaconi (6:2). Biserica a ales șapte bărbați cu nume grecești. În Faptele Apostolilor 15, biserica se laudă cu includerea Neamurilor în familia legământului lui Dumnezeu prin a nu le cere acestora să fie Iudei. Ambele evenimente au fost marcate de discuții și rugăciune atentă, cu preocupare față de minorități.

Bătălia pentru diversitate este și astăzi câștigată sau pierdută în acest punct. Diversitatea înseamnă mai mult priorități decât programe. O biserică se roagă pentru lucrurile pe care le consideră prioritare. Lista voastră de rugăciune slujește esențialmente ca oglinda care arată valoarea pe care o acordați evenimentelor curente și preocupărilor bisericii – unora le dați valoare, altora le scădeți valoarea. De aceea, nu alcătuiți lista de rugăciune în izolare. Compuneți-o având în vedere preocupările întregii turme. Preocupările onorabile în ceea ce privește grija pentru diversitatea în turma lui Dumnezeu sunt maximizate atunci când ne rugăm împreună Tatălui nostru, care nu face favoritisme (v. Faptele Apostolilor 10:34).

În ultimul rând, includem pe lista noastră de rugăciune lucruri pe care biserica n-ar trebui niciodată să le considere ca pe niște lucruri de apucat. Dacă folosești îndelung cârje, poți să uiți că te folosești de un anumit lucru pentru a-ți susține greutatea. Același lucru este valabil în ce privește bizuirea pe Dumnezeu pentru nevoile curente. El este credincios. Dacă nu ne reamintim acest lucru, este ușor să credem că ne susținem singuri, prin puterea noastră.

Așadar, parte din lista noastră de rugăciune conține lucruri pentru care ne rugăm la fiecare întâlnire, pentru a-i reaminti bisericii noastre de prioritățile pe care le avem și despre cum să ne sprijinim pe Dumnezeu pentru ele. Ne rugăm ca Dumnezeu să ne păstreze alipiți de Cuvântul Său. Ne rugăm să nu uităm niciodată să atribuim creșterea noastră spirituală decât bunătății Sale suverane. Ne rugăm ca El să ne acopere nevoile ca biserică. Îi cerem să ne facă să fim un mediu primitor pentru vizitatori și să ne ajute să ne iubim vecinii fără a fi părtinitori. Îi cerem curaj în evanghelizare și roadă în convertiri. Elementele specifice variază de la o lună la alta, dar aceste cereri rămân constante.

Cheamă membrii bisericii să se roage, dar nu-i lăsa să se roage prea îndelung. Noi vrem ca aceia care participă la aceste întâlniri să se roage. Vrem să le arătăm oamenilor cât de ușor este să te rogi pentru alții. Nu trebuie ca acest lucru să ne ia mult timp. În fapt, foarte adesea rugăciunile lungi de la aceste întâlniri pot să ucidă tot farmecul lor. Noi nu suntem auziți din cauza multelor cuvinte, iar acesta este un lucru bun. Eu cred că Isus ne învață în Matei 6 că rugăciunile noastre sunt măsurate prin puterea lor, nu prin lungimea lor. În plus, dacă ai avea 20 de oameni care se roagă pentru 20 de motive, și fiecare se roagă vreme de 5 minute, asta înseamnă o oră și jumătate de rugăciune neîntreruptă. Charles Spurgeon ne oferă câteva cuvinte înțelepte legate de rugăciunile prea lungi:

„Nu ezita să-i spui bunului domn Cașalot că, prin harul lui Dumnezeu, el nu se va ruga vreme de 25 de minute. Încurajează-l insistent să fie cât mai scurt și, dacă nu face asta, atunci oprește-l. Dacă vreun străin ar intra în casa mea având ca intenție să-i taie gâtul soției mele, mai întâi l-aș întreba cu ce a greșit soția mea, apoi l-aș împiedica din răsputeri să-i facă vreun rău. Eu iubesc biserica pe la fel de mult pe cât îmi iubesc soția. Așadar, dacă vreun om vrea să se roage îndelung, poate face asta oriunde altundeva, dar nu la întâlnirea bisericii, pentru care sunt responsabil. Dacă nu se poate ruga mai scurt la întâlnirea de rugăciune a bisericii, atunci spune-i să-și termine rugăciunea acasă”.[21]

Ține minte principalele ingrediente. Nu judeca succesul prin intermediul numerelor. Ai nevoie de doar două ingrediente pentru a începe o întâlnire de rugăciune de succes: poveri, și frați și surori care sunt dornici să se roage. N-ai nevoie de permisiunea nimănui.

Fie că ești păstor sau membru, ai abilitatea de a fi un model prin dependența ta de Domnul într-o modalitate față de care nimeni nu poate obiecta. Ai auzit de o problemă? Rostește o rugăciune. Cere-le oamenilor să vină alături de tine în rugăciune. Ai tot ce îți trebuie. Fă-ți un obicei din a sfârși orice conversație cu întrebarea: „Cum mă pot ruga pentru tine?” și apoi roagă-te cu acea persoană chiar acolo, în acel moment, sau după aceea, dacă timpul nu vă permite. Procedând astfel, vei vedea că nu toate întâlnirile de rugăciune trebuie puse neapărat în calendar.

PERMISIUNEA DE A LĂSA LUCRURI NEFĂCUTE

Atunci când ne rugăm, acest lucru ne ajută să îmbrățișăm responsabilitatea noastră reciprocă de a ne îngriji unul de celălalt, permițându-ne în același timp să fim mulțumiți cu limitările noastre. Noi nu suntem mântuitori unii pentru ceilalți. Rugăciunea ne permite să lăsăm lucruri neterminate în viețile oamenilor. Noi conștientizăm că nu suntem Dumnezeu și că nu avem abilitatea de a produce rezolvări imediate la toate problemele. Dumnezeu este singurul care poate calma furtunile cu un singur cuvânt. Noi nu putem face asta. Noi putem proclama Cuvântul lui Dumnezeu, după care să ne sprijinim pe El, pentru că El este cel care face ceea ce doar El poate face. Atunci când ne rugăm, noi recunoaștem acest lucru.

După ce a lăsat în urmă o biserică în care a jucat un rol deosebit hrănind-o vreme de trei ani, apostolul Pavel îi trage deoparte pe păstori și le spune pe scurt: „Eu plec. Lupii sunt pe cale să vină, dar nu eu sunt răspunsul la problemele voastre viitoare. Ar trebui să învățați să vă sprijiniți pe Dumnezeu și pe Cuvântul Său. Haideți să ne rugăm... La revedere!” (v. Faptele Apostolilor 20:25–38). Rugăciunea ne dă permisiunea să lăsăm probleme nerezolvate și oameni cu preocupări nesoluționate pentru acest moment, fără a ne simți ca și cum i-am abandonat. A ne ruga pentru cineva nu este înlocuitorul pentru a-i ajuta cu adevărat. Adesea, rugăciunea este singurul și cel mai bun lucru pe care-l putem face în acel moment. În fapt, când ne rugăm pentru cineva facem un act al dragostei, pentru că punem acele persoane și problemele lor în mâinile Aceluia care poate rezolva orice problemă. Dumnezeu a promis că Își va finaliza lucrarea în viețile noastre. Când noi ne adunăm pentru a ne ruga împreună, frecvent și fierbinte, Îi cerem lui Dumnezeu să Își amintească și să împlinească această promisiune prețioasă, și plecăm de acolo odihnindu-ne în cunoștința faptului că El va împlini în mod cert promisiunea Lui.

Capitolul 8

FACEM CE TREBUIE

Rolul rugăciunii în misiune

NEMULȚUMIREA NE DETERMINĂ SĂ FACEM CEVA

Era anul 1997. Legenda spune că un om pe nume Reed Hastings se întorcea de la întâlnirea cu un creditor fără inimă, unde a încercat să rezolve problema unei datorii, moment când i-a venit în minte ideea unei noi afaceri. Creditorul crud? Vă amintiți despre cine e vorba? Ofensa? Se spune că Hastings fusese taxat cu 40 $ pentru că pierduse caseta video (pe vremea când exista așa ceva, dacă vă amintiți) cu filmul Apollo 13.

Frustrat și deznădăjduit de birocrația coruptă a industriei de închirieri video, a decis că era momentul să facă ceva pentru a rezolva problema. Nemulțumirea lui l-a determinat să lupte pentru eliberarea și libertatea celor ce închiriau casete video de peste tot din lume.

Așa a ajuns el să demareze compania Netflix, un serviciu care îți permite să păstrezi materialul video cât vrei, fără să fii nevoit să plătești penalități de întârziere.[22] Hastings a luat circumstanța frustrantă în care s-a găsit și a transformat-o în aur, dacă este să vorbim în acești termeni. Am început spunând „legenda zice”, pentru că autenticitatea acestei relatări a fost contestată.[23] Indiferent dacă este sau nu adevărată, ea subliniază o idee importantă: nemulțumirea ne împinge adesea la acțiune.

Chiar dacă fiecare biserică are lucruri față de care se simte nemulțumită, cel mai profund grad de nemulțumire ține de faptul că nu reușește să-i determine pe membrii bisericii să trăiască având un spirit misionar. Pentru a stabili o bază a discuției, haideți să folosim termenul evanghelizare atunci când vorbim despre misiunea comună a bisericii. Evanghelizarea presupune să îi scoatem pe oameni din biserică pentru a mărturisi Evanghelia, așa încât alții să poată să ajungă în biserică, pe drumul către cer. Încercarea de a-i încuraja pe creștini în lucrarea de evanghelizare a constituit una dintre cele mai dificile lucruri din viața mea de păstor. Nemulțumirea mea legată de această situație m-a determinat să încerc să fac ceva în legătură cu ea.

Când vine vorba de pregătirea creștinilor pentru misiunea noastră comună, noi presupunem adesea că oamenii au nevoie de un pic mai multă instruire, mai multă cunoștință, mai multă apologetică, mai multă motivație și un pic mai mult sentiment de vinovăție. Nu există azi vreo criză de programe de evanghelizare, cărți care să te învețe cum să evanghelizezi adecvat sau reclame pe Facebook care să garanteze creșterea bisericii. Unele dintre aceste eforturi sunt chiar utile. Cu toate acestea, eu nu cred că principalul obstacol în calea evanghelizării ar fi competența, și asta ne spune că cea mai bună soluție nu ține de mai multă pregătire sau învățătură. Evident, pregătirea este o parte din soluție, dar dacă provii dintr-un peisaj evanghelic, atunci ai fost prezent în biserici care se pot lăuda cu oameni destul de competenți, dar cu foarte puțină activitate evanghelistică.

Dacă principala noastră problemă ar fi competența, atunci programele de instruire în evanghelizare n-ar trebui să fie constant actualizate, reinventate și inovate. Chiar și după ce am văzut oameni cum au fost pregătiți cu competență, nesiguranța își face întotdeauna loc înapoi, nu-i așa? Moise s-a întâlnit cu Dumnezeu la rugul aprins, a fost echipat cu abilitatea de a face minuni, dar el s-a simțit încă nepregătit, în ciuda acestor lucruri. Spre deosebire de Moise, femeia de la fântână a fost un evanghelist deosebit, deși avea foarte puțină experiență (v. Ioan 4). Nevoia de mai multă pregătire este adesea o scuză la care apelează oamenii lași (ca și mine) pentru a sta cât mai departe de lucrarea de evanghelizare. Identificarea greșită a problemei ne va conduce la a face ceva, dar nu ne va conduce la a face ceea ce este bine.

PROBLEMA: ANXIETATEA ȘI APATIA

Când cineva devine creștin, nu trece prea multă vreme până când acea persoană conștientizează că are ceva de făcut. El se simte împins să-și mărturisească credința, așa încât și alții să devină creștini. El conștientizează că joacă un rol în a-i ajuta pe alții să devină creștini. Totuși, porunca de a răspândi Evanghelia vine împreună cu o tensiune ce este dificil de soluționat. Iată despre ce este vorba: Dumnezeu este suveran, dar El mă cheamă să evanghelizez. Doar Dumnezeu mântuiește, dar este de așteptat de la mine să mărturisesc Evanghelia, așa încât oamenii să fie mântuiți.

Așadar, avem de-a face cu lucrarea lui Dumnezeu, sau cu a mea? Oamenii au tendința să se îndrepte către unul dintre aceste două răspunsuri, și asta datorită acestei tensiuni: ei au tendința de a aluneca în anxietate, pentru că nu mai înțeleg nimic, sau în apatie, pentru că ei cred Dumnezeu îl va mântui oricum pe acela pe care dorește să-l mântuiască.

Anxietatea: zdrobitoare

Mulți creștini sunt plini de anxietate atunci când se gândesc că trebuie să îi „convertească” pe alți oameni la creștinism. Ei înțeleg corect că au o responsabilitate, așa că se concentrează pe ceea ce au de făcut.

Cu toate acestea, ei presupun în mod greșit că ei trebuie să producă rezultatele, lucru care îi conduce la a fi copleșiți de povara mântuirii oamenilor, așa încât îngheață și o sfârșesc uneori prin a nu mai mărturisi deloc Evanghelia. Frica de eșec produce încetarea lucrului. Este așa cum spunea cândva un predicator: „gurile închise conduc la un Iad deschis”[24].

Această anxietate poate să îi conducă de asemenea pe creștini să încerce să îi manipuleze pe convertiți sau să creeze ei convertiți. Ei mărturisesc Evanghelia într-o modalitate în care oamenii o vor accepta mai degrabă cu forța decât într-o modalitate în care să o înțeleagă. Sau nu o mai mărturisesc deloc. Această abordare poate să arate asemenea unor „treziri programate”, lucruri făcute din sentimentul de vinovăție, botezarea copiilor în cisternele de pompieri, sau chiar poate să conducă la eliminarea părților ofensatoare ale Evangheliei. Creștinii anxioși fie nu mai mărturisesc Evanghelia, fie nu mărturisesc Evanghelia deloc.

Anxietatea este zdrobitoare. Noi purtăm o povară care n-a fost niciodată destinată să fie purtată de noi. Această anxietate ne împiedică să vorbim în Numele lui Dumnezeu, și ne împiedică să fim perseverenți. Când nu căpătăm rezultatele pe care le dorim, acest lucru alimentează și mai mult anxietatea noastră.

În Exod 5:22–23, Moise se întoarce din ceea ce părea să fie o încercare nereușită de exod, și Îl întreabă pe Dumnezeu: „Doamne, pentru ce ai făcut un astfel de rău poporului acestuia? Pentru ce m-ai trimis? De când m-am dus la Faraon ca să-i vorbesc în Numele Tău, el face și mai rău poporului acestuia; și n-ai izbăvit pe poporul Tău.” Asemenea lui Moise, anxietatea noastră ne determină să punem întrebări de genul: „De ce îmi pasă oare atât de mult? De ce ai pus această povară asupra mea?”

Apatia: alergarea fără poveri

Apatia este un alt răspuns greșit atunci când vine vorba de chemarea noastră de a participa în misiunea lui Dumnezeu. Oamenii înclină către lenevie în evanghelizare atunci când își neglijează responsabilitatea, ascunzându-se în spatele adevărului că Dumnezeu este suveran în mântuire. Ei cred în mod greșit că evanghelizarea devine întrucâtva inconsecventă, pentru că Dumnezeu este în controlul tuturor lucrurilor.

Apatia izvorăște din dorința de a evita responsabilitatea. Ea este o încercare de a alerga prin viață fără vreo povară asupra noastră. Preocuparea pentru sufletele oamenilor este o povară care ar trebui să ne conducă la lacrimi (v. Romani 10:1-4). Un bătrân mentor al meu obișnuia să spună: „Nu există vreun colet mai mic decât un om îmbrobodit în propria persoană”. Și nici nu cred că există vreun colet mai ușor decât acesta. Când o dragoste de sine alungă abilitatea noastră de a-i iubi pe alții, atunci ne aflăm în situația în care nu suntem dornici să purtăm decât propria noastră povară.

Dacă Moise ne-a oferit cazul biblic al anxietății, Iona ne-a oferit cazul biblic al apatiei. Raționamentul lui de la sfârșitul cărții ne-a arătat că el avea o dragoste de sine care alungase din persoana lui abilitatea de a-i iubi pe alții. Dumnezeu n-a putut să trezească un răspuns din partea lui Iona decât prin a ataca starea lui de confort. Iona a fost în mare măsură lipsit de preocupare în ce privește implicațiile mântuirii pentru orice altă persoană, cu excepția propriei persoane și a poporului pe care el îl iubea – națiunea lui. Când s-a confruntat cu oportunitatea de a lua parte la misiunea lui Dumnezeu, el a ales să facă pasul înapoi. Nu părea să o considere problema lui. El putea vedea doar posibilele rezultate negative. Singurul lui gând era următorul: „Ce se va întâmpla cu mine dacă mă duc acolo?”

Moise și Iona ne arată că a avea cunoștință biblică nu este suficient, dacă nu o aplicăm. Dacă anxietatea poate fi descrisă ca atunci când ești strivit într-o mașină pentru că ai pus un bolovan pe capota ei, atunci apatia este ca și cum ai pune mașina pe pilot automat și ai trage un pui de somn cu spatele la volan. Prin acțiunea și lipsa de acțiune a lor, anxiosul și apaticul împlinesc în ultimă instanță lucrarea celui rău. Ei fie le dau oamenilor un sentiment fals al securității printr-o evanghelie insuficientă (v. Matei 7:21–24), fie ratează complet să prezinte mesajul care îi poate salva (v. Ezechiel 3:18). În ambele cazuri, Satana este satisfăcut. Ce ar trebui să facem cu acești doi mari inamici ai misiunii noastre comune? Care ar fi următorul pas?

REMEDIUL: SĂ NE RUGĂM UNUI DUMNEZEU SUVERAN

Rugăciunea este legătura din lanțul care face conexiune între suveranitatea lui Dumnezeu și responsabilitatea noastră. Putem încerca să ne ușurăm starea de nemulțumire prin a face ceva, sau am putea să facem ce trebuie. Rugăciunea este acel lucru corect ce trebuie făcut. Acesta este punctul de plecare. Rugăciunea – lăudându-L pe Dumnezeu pentru atributele Lui și apelând la El cu promisiunile legământului Său în minte – este esențială și necesară pentru a crea o cultură a evanghelizării. Suveranitatea lui Dumnezeu și responsabilitatea noastră sunt gândite pentru a lucra împreună ca să ne scape deopotrivă de anxietate și de apatie. Această înțelegere corectă capătă chip atunci când noi practicăm rugăciunea ca biserică.

J.I. Packer spune că marile obstacole în calea mântuirii sunt: „impulsul natural și irezistibil al lui Dumnezeu de a se împotrivi lui Dumnezeu și… eforturile asidue ale Satanei în a-l duce pe om pe căile necredinței și neascultării.”[25] Noi devenim mai conștienți de neputința noastră atunci când recunoaștem că oamenii sunt incapabili să se întoarcă în mod natural la Dumnezeu. Acest lucru ne conduce la concluzia că, „prin har, suveranitatea lui Dumnezeu ne oferă singura nădejde de a avea succes în evanghelizare.”[26] Singura noastră nădejde ține de faptul că Dumnezeu este în control. A medita la suveranitatea lui Dumnezeu constituie medicamentul care calmează inimile noastre anxioase. Atunci când este aplicată dorinței și nădejdii noastre după succes, străduința noastră capătă mai multă energie dacă suveranitatea lui Dumnezeu devine motorul din spatele eforturilor noastre.

Antidotul pentru practica și tendința de a purta povara care n-a fost niciodată destinată să fie purtată de noi este, evident, să o lăsăm să fie purtată de cine trebuie. Multe dintre eforturile noastre evanghelistice sunt mânate eminamente de pragmatism și strategie, pe când rodul de durată survine în urma rugăciunii (v. Ioan 15:8, 16). Rugăciunea comună îndepărtează presiunea „succesului” și o așează înapoi pe umerii lui Dumnezeu. Când ne rugăm „Tatăl nostru, care ești în ceruri”, noi recunoaștem că Dumnezeu este suveran și face ceea ce dorește. Când ne rugăm ca Dumnezeu să mântuiască pe cineva, noi recunoaștem că doar Dumnezeu are puterea de a face acest lucru. Când Îi mulțumim pentru mântuirea noastră, această mulțumire vine din faptul că știm că El ne-a mântuit – nu noi ne-am mântuit pe noi înșine. Atunci când ne rugăm lui Dumnezeu pentru mântuire, noi conștientizăm că suveranitatea lui Dumnezeu slăbește doar anxietatea și apatia noastră, nu și acțiunile noastre. Așadar, rugăciunea este pompa de la benzinărie care ne conectează la combustibilul ce trebuie folosit în evanghelizarea credincioasă.

Dar, înainte să fim mobilizați pentru misiune, trebuie să cunoaștem ce este evanghelizarea. Evanghelizarea înseamnă propovăduirea mesajului Evangheliei și invitarea păcătoșilor să răspundă față de acest mesaj. Deși trebuie să fim atenți în a clarifica lucrarea lui Dumnezeu în evanghelizare, trebuie de asemenea să înțelegem corect lucrarea noastră. Atunci când evanghelizăm, noi așezăm păcatul în contextul unei relații greșite a omului cu Dumnezeu, așa încât necredincioșii să vadă păcatul ca fiind ceva care încalcă Legea sfântă a lui Dumnezeu.

Noi trebuie să ne asigurăm că păcatul nu este văzut ca o atitudine generică, ci trebuie să arătăm că el se manifestă în acțiuni specifice de care oamenii trebuie să se pocăiască. În ultimă instanță, păcatul trebuie înțeles ca acel lucru care corupe însăși natura noastră, ca purtători ai chipului lui Dumnezeu. Înțelegând păcatul în felul acesta, putem să vedem că nu avem abilitatea de a schimba acțiunile noastre. Avem nevoie de un Mântuitor care să ne dea o inimă nouă.

Dacă Dumnezeu ne-a dat o lucrare ale cărei rezultate nu sunt dependente de noi, atunci este greșit să definim succesul evanghelizării prin intermediul rezultatelor lucrării noastre. Evanghelizarea de succes nu este măsurată prin rezultatul final, ci prin credincioșia noastră față de această lucrare. Noi căutăm să-i învățăm credincios pe oameni în ce privește Evanghelia, și să-i invităm să-L creadă liber pe Dumnezeu potrivit Cuvântului Său – căci El promite iertarea atunci când omul manifestă pocăință autentică. Această popovăduire credincioasă ar trebui să ne aducă liniște și pace. Putem să luăm o gură mare de aer când ne rugăm ca Dumnezeu să facă ceea ce doar El poate face, și să ne ajute pe noi să facem ceea ce ne-a chemat să facem.

Rugăciunea împreună ne umple de preocupare pentru cei pierduți.

Întrucât Dumnezeu este cel care împlinește lucrarea grea a mântuirii, noi putem fi preocupați de soarta oamenilor fără a ajunge zdrobiți de greutatea acelei întregi poveri pe care altfel o percepem ca și cum ar cădea asupra noastră.

Adunându-ne la rugăciune, păstrăm proaspătă preocuparea pentru cei pierduți în interiorul nostru. Spurgeon arată importanța acestui lucru în cartea sa, The Soul Winner:

„Câtă vreme lucrurile ar trebui să stea așa, ce vedem noi totuși în multe locuri? Nimeni nu se mai roagă mult în această privință, nu mai au loc întâlniri unde oamenii să strige la Dumnezeu după o binecuvântare, iar predicatorii nu-i încurajează niciodată pe oameni să vină și să-I spună despre lucrarea harului care are loc în sufletele lor. Vă spun acest lucru – acel slujitor își primește propria răsplată. El primește ceea ce a cerut, și capătă ceea ce așteaptă. Stăpânul lui îi dă acel mărunțiș pe care l-a cerut, dar nimic mai mult. Porunca este, însă, „deschide-ți gura larg, și ți-o voi umple” (Psalmul 81:10). Și totuși, iată cum stăm cu buzele închise, așteptând binecuvântarea. Deschide-ți gura cu o așteptare deplină, cu o credință fermă, și ți se va face potrivit credinței tale”.[27]

UN REMEDIU CARE ÎNLOCUIEȘTE

Rugăciunea împreună face ceva minunat în beneficiul evanghelizării noastre. Ea nu doar că șterge obstacolele în calea evanghelizării, ci le înlocuiește. Anxietatea este înlocuită de îndrăzneală. Apatia este înlocuită de compasiune. Responsabilitățile noastre se transformă în avantaje și oportunități pentru înaintarea Evangheliei în lume.

Avem nevoie de curaj. Noi toți avem lucruri de care ne temem. Ne lipsesc tăria, suficiența și înțelepciunea care să ne garanteze siguranța. Suntem speriați de ideea de a deveni copleșiți și depășiți. Ne este frică de eșec, și pe bună dreptate. Avem în noi toate ingredientele pentru a eșua. Totuși, din fericire, Dumnezeu nu nutrește o astfel de frică. Nimeni nu-L poate amenința. El are curajul de care noi avem nevoie disperată. Vestea cea bună este aceasta: El este de partea noastră. Asemenea acelui copil firav care are un frate mai mare și puternic gata să lupte cu toată tăria pentru el, noi prindem curaj prin rugăciune, întrucât rugăciunea ne conectează la puterea lui Dumnezeu. Observați că, în Evanghelii, acel Petru mândru, grăbit și curajos nu este un om al rugăciunii. Totuși, așa cum am văzut în capitolul anterior, el se roagă constant în cartea Faptelor Apostolilor, și astfel propovăduiește Evanghelia cu un curaj și cu o credincioșie constantă.

Rugăciunea ia apatia și pune în locul ei compasiunea. Când Îi mulțumim lui Dumnezeu pentru mântuirea noastră, ne reamintim că aceasta nu este o realizare pentru care să-i criticăm pe oameni că nu o obțin. Dimpotrivă, ea este un dar, iar atunci când oamenii nu l-au obținut încă, acest lucru ar trebui să ne conducă la compasiune. Prin rugăciune, întrebarea lui Iona, „Ce se va întâmpla cu mine dacă merg?” este înlocuită rapid cu „Ce se va întâmpla cu ei dacă eu nu merg?” Prin rugăciune, noi descoperim că este imposibil să ne rugăm pentru oameni și totuși să ne agățăm de amărăciune sau de indiferență față de ei. Noi suntem conectați la inima lui Dumnezeu atunci când ne rugăm pentru mântuirea sufletelor.

ÎNCURAJAREA EVANGHELIZĂRII ÎN BISERICA LOCALĂ

Trebuie să întărim în mod regulat această legătură dintre suveranitatea lui Dumnezeu și responsabilitatea noastră prin a ne ruga frecvent pentru convertiri, ca biserică, și prin a-I mulțumi lui Dumnezeu pentru ele, atunci când le vedem. Packer scria că, „indiferent care ar fi fost poziția pe care ai luat-o în dezbateri pe această temă în trecut, tu crezi în inima ta în suveranitatea lui Dumnezeu la fel de puternic ca oricine altcineva. Atunci când stăm în picioare, putem avea diferite argumente în această dispută, dar noi toți cădem de acord atunci când stăm pe genunchi.”[28] Afirmarea constantă a suveranității lui Dumnezeu și a responsabilității noastre în evanghelizare prin rugăciune ajută biserica să creadă și să trăiască în practică acest lucru, chiar dacă noi nu putem articula perfect această doctrină. Atunci când facem din rugăciunile noastre pentru convertirea oamenilor o agrafă care ne strânge împreună când ne rugăm, această practică va crea pe termen lung o cultură a evanghelizării printre noi.

De asemenea, trebuie să accentuăm rolul rugăciunii în predicarea noastră. Romani 9, un capitol pe tema suveranității lui Dumnezeu, este urmat de Romani 10, un capitol care tratează responsabilitatea noastră. Între această investigare a suveranității lui Dumnezeu și responsabilitatea noastră de a evangheliza, apostolul Pavel se roagă pentru convertiri (Romani 10:1-4). Predicarea consecventă, articulată și atentă a Evangheliei, săptămână de săptămână, familiarizează congregația cu auzirea și înțelegerea Evangheliei. În mod asemănător, accentuarea rolului rugăciunii îi ajută pe membrii bisericii să înțeleagă rolul vital pe care ei îl joacă în Împărăția lui Dumnezeu. Vom vedea astfel cum crește încrederea lor în Evanghelie și în puterea rugăciunii, alături de competența lor în comunicarea Evangheliei față de cei necredincioși.

De unde vin misionarii? Isus pare să ne spună că ei vin ca rezultat al răspunsului lui Dumnezeu la rugăciunile noastre: „Mare este secerișul, dar puțini sunt lucrătorii! Rugați dar pe Domnul secerișului să scoată lucrători la secerișul Său” (Luca 10:2). Rugându-ne pentru lucrători, Dumnezeu ridică lucrători ai Evangheliei și le reamintește acelora dintre noi care sunt inactivi că această lucrare începe cu noi. Rugăciunea pentru succesul evanghelizării este o rugăciune pentru lucrătorii Evangheliei. Este extrem de important să conectăm aceste două aspecte în mințile membrilor din bisericile noastre.

De asemenea, ar trebui să avem constant în atenție nevoile oricăror lucrători susținuți și care au fost trimiși din trupul bisericii noastre în linia întâi a frontului Evangheliei, pentru că dorim ca membrii bisericii noastre să știe că ei poartă povara participării la lucrarea mântuitoare a lui Dumnezeu, inclusiv prin rugăciune.

Strategia evanghelistică a lui Dumnezeu în această lume este înrădăcinată în biserica locală. Biserica locală îi oferă lumii o întâlnire de gradul unu cu dragostea, iertarea, îndurarea și sfințenia lui Dumnezeu. Acesta este motivul pentru care noi ne rugăm pentru alte biserici și pentru alți păstori din regiunea noastră, în decursul întâlnirilor noastre. Noi ne rugăm ca Dumnezeu să facă așa încât aceste biserici să prospere spre gloria Lui, și ca oamenii să audă Evanghelia prin ele. Ne rugăm ca Dumnezeu să ridice alți păstori care să continue această lucrare credincioasă a Evangheliei – atât la nivel local, cât și peste tot în lume.

Atunci când ne rugăm împreună pentru pocăință în viețile noastre și în viețile acelora care nu-L cunosc încă pe Hristos, nu doar tratăm atitudinea noastră de nemulțumire. Noi facem ceea ce este corect: ne rugăm.

ÎNCHEIERE. LUPTA CU ISPITELE

Te-am prins? Rugăciunea este un lucru cu mult mai important decât ajungem noi să o considerăm deseori. Ea este vitală pentru viața bisericilor noastre. Sper că această scurtă carte va produce o schimbare în felul în care bisericile noastre se roagă și în felul în care ele experimentează credincioșia lui Dumnezeu prin rugăciune. Întrucât am citit mai multe cărți pe tema rugăciunii înainte de a o scrie pe aceasta, știu că dificultatea nu ține de a începe să te rogi mai mult. Ceea ce este greu este să menții această atitudine. Nu este greu să începi, ci este greu să solidifici obiceiurile bune.

De-a lungul anilor, am învățat că nu este nevoie să fac un sondaj de opinie pe tema celor mai răspândite ispite ale oamenilor. E suficient să privesc în inima mea și să văd unde am eșuat să mă rog. Așadar, iată o listă a ispitelor care ne ies în cale tuturor atunci când avem de-a face cu practica rugăciunii în viața bisericii. Mare parte a lucrurilor enumerate mai jos au fost menționate de-a lungul cărții, așa că văd acest ultim pas ca pe o listă a ceea ce a fost afișat la raft pe parcursul paginilor de până aici. Vreau să solidific aceste realități așa încât calea înainte să ne fie clară.

Primul pas în lupta cu ispitele ține de scoaterea lor la iveală și de a le spune pe nume. De aceea, voi încerca să fiu pe cât de clar și concis este posibil. Următorul pas implică să ne întoarcem pe calea cea bună. Așadar, voi încerca să te îndrept către aceasta. Haideți să aruncăm un pic de vopsea asupra acestui dușman invizibil al nostru, așa încât să nu ne amăgim. Noi nu suntem în neștiință de vicleniile lui, așa că haideți să le scoatem la iveală, așa cum sunt ele.

Ispita 1: Anularea unei întâlniri de rugăciune.

Intervine ceva. Ceva își va face loc întotdeauna în calendar. Dumnezeu ne dă darul de a fi capabili să comunicăm cu El în orice moment și în orice loc. Poate te-ai gândit că acest fel de accesibilitate a Lui ar trebui să ne facă să fim fervenți în rugăciune, dar nu se întâmplă asta. Dimpotrivă, asta ne face flexibili într-o modalitate rea, presupunând întotdeauna că ne putem face timp oricând pentru rugăciune, însă doar ceva mai târziu. Dacă există un lucru pe care l-am învățat pe parcursul a mai bine de 20 de ani de școală este că am ajuns să fiu profesionist în amânare, și am învățat astfel că acel „un pic mai târziu” nu vine niciodată atât de curând pe cât mi-am imaginat eu inițial.

Calea de urmat: Nu schimba și nu amâna prioritatea rugăciunii. Tratează momentele de rugăciune comună ca fiind perioade cimentate și de neschimbat. Prima dată când vei anula o întâlnire de rugăciune – sau când vei rata una – nu ți se va părea că este un lucru foarte grav. Totuși, când intervine doua, a treia și a patra oară, aceste lucruri încep să spună ceva despre prioritatea rugăciunii în viața bisericii tale. Nouă nu ni se dă libertatea de a comunica și de a avea părtășie cu Dumnezeu într-o modalitate în care să se potrivească perfect agendelor noastre. Noi am primit acest acces liber și frecvent înaintea lui Dumnezeu pentru că întotdeauna am avut nevoie de el. De aceea, ar trebui să ne rugăm neîncetat (v. 1 Tesaloniceni 5:17). Ajută la cimentarea acestui adevăr în viața bisericii tale prin persistența ta în rugăciune și prin prezența ta atunci când biserica se roagă. Nu îmi imaginez că mulți dintre noi vor avea lupte pentru că se roagă prea mult sau pentru că alte priorități își vor face loc din cauză că noi am participa la prea multe întâlniri de rugăciune. De aceea, mă voi rezuma la aceste lucruri. Frate păstor, nu anula întâlnirile de rugăciune. Frate creștin (și soră), nu lipsi de la ele.

Ispita 2: Formarea teologiei voastre privitoare la rugăciune prin prisma felului în care Dumnezeu a răspuns celor mai recente rugăciuni ale voastre.

Cât de des am fost descurajați când Dumnezeu ne-a spus „nu”? De regulă, renunțarea începe aici. De ce să ne mai deranjăm să ne rugăm, când rugăciunea nu funcționează? „M-am rugat fierbinte, consecvent și credincios pentru vindecarea unei persoane iubite, și ea totuși a murit. N-am de gând să mă mai rog.”

Calea de urmat: Ține minte lucrurile pentru care te-ai rugat. Pe fiecare dintre acestea. Frate păstor, acesta este felul în care îți poți ajuta biserica să persevereze. Creștine, acesta este lucrul care te poate ajuta pe tine și poate ajuta biserica ta să-și mențină credincioșia. Revedeți în mod frecvent lista lucrurilor pentru care v-ați rugat, căci acest lucru vă poate ajuta să vedeți cât de credincios a fost Dumnezeu în realitate, chiar și în modalități de care voi ați uitat complet. Făcând acest lucru, veți lăsa o urmă a dovezilor credincioșiei lui Dumnezeu din care biserica să se hrănească, atunci când membrii acesteia se simt ca și cum ar fi în pustie.

În anumite momente din viața unei biserici, rugăciunile la care nu primim răspuns sunt la fel de utile ca și cele la care Dumnezeu răspunde. Ele ne reamintesc că nu suntem în situația de a ne impune voința asupra lui Dumnezeu. El este în control. Noi cerem, dar cererile noastre rămân cereri, în ultimă instanță, nu porunci. El are o perspectivă mult mai bună asupra lucrurilor decât noi, așa că Îi mulțumim dinainte pentru fiecare rugăciune, indiferent dacă primim răspuns sau nu. Rugăciunea înseamnă să abandonăm direcția vieților noastre în mâinile lui Dumnezeu. După ce ne-am rugat 9 ani pentru a avea copii, acest lucru a făcut ca adopția fetiței noastre să fie cu atât mai prețioasă, în special atunci când am mărturisit ce a făcut Dumnezeu. Prin această experiență, am văzut sute, dacă nu mii de oameni care au fost alături de noi de-a lungul anilor și care s-au bucurat de credincioșia lui Dumnezeu.

În anul 2015, în seara de duminică în care ne-am constituit ca biserică, în mijlocul uneia dintre cele mai întunecate perioade petrecute împreună, ne-am început timpul citind o listă de 24 de lucruri pentru care ne-a rugat constant de-a lungul celor 8 luni anterioare cu privire la succesul bisericii și cu privire la înființarea unei biserici care să mărturisească Evanghelia în extremitatea de vest a orașului Atlanta. Am citit apoi 25 de modalități în care Dumnezeu ne-a depășit toate așteptările. Obiectivul nostru n-a fost să spunem că Dumnezeu ne dă orice Îi cerem, dacă cerem cu hotărâre. Obiectivul a fost să subliniem credincioșia lui Dumnezeu în perioade de suferință, pentru că este ușor să uităm acest lucru. Este asemenea acelei monezi mici care blochează lumina soarelui, pentru că o păstrăm prea aproape de ochii noștri. Da, prețuiește credincioșia lui Dumnezeu, și ajută-ți biserica să îndepărteze acea monedă din când în când din fața ochilor ei.

Ispita 3: Individualizarea lucrurilor pe care Dumnezeu le-a lăsat să fie colective.

Doar pentru că ne putem ruga individual nu înseamnă că trebuie să ne rugăm doar personal. Chiar dacă rugăciunea este adesea o acțiune individuală, trebuie să ne rugăm regulat împreună cu alții și să-i implicăm pe aceștia în rugăciune. Dacă ne luptăm cu greutatea de a ne ruga, atunci trebuie să recunoaștem că avem tendința să ne ascundem.

Calea de urmat: Nu fugi de folosirea pluralului în rugăciunile tale, în special în adunările bisericii. Folosirea pluralului în adunările bisericii le reamintește membrilor ei că sunt participanți și nu doar spectatori, atunci când se adunăm. Folosirea pluralului în rugăciunile private ne ajută reamintindu-ne că nu suntem niște indivizi izolați în această lume, ci suntem în același timp parte a unei familii. Nume, fețe și zâmbete, nu doar siluete vagi, ar trebui să ne vină în minte atunci când ne gândim la „noi”. În asta stă frumusețea apartenenței la o biserică locală. Acele siluete sunt umplute cu oameni concreți și cu nevoile lor specifice.

Rugăciunea împreună, chiar și în momente când ne mărturisim păcatele, constituie rețeta lui Dumnezeu pentru experimentarea libertății. Ea ne smerește. Iată de ce Iacov scrie că ar trebui să ne mărturisim unii altora păcatele și să ne rugăm unii pentru alții, ca să putem fi vindecați (v. Iacov 5:16). Bunul meu prieten John Henderson spune că motivul pentru care Dumnezeu ne îndeamnă să ne mărturisim păcatele unii altora ține de faptul că lucrurile care ne împiedică să ne mărturisim păcatele sunt tocmai cele care ne mențin în capcana acelor păcate (de ex. mândria, frica de oameni, egoul). Ele sunt păcate care se găsesc dincolo de zona superficială. Implicarea altora în rugăciunile noastre, în special în rugăciunile de mărturisire, constituie marele dar al lui Dumnezeu spre eliberarea noastră.

Ispita 4: Presupunerea că oamenii știu ce este rugăciunea și cum trebuie să o practice.

Aceasta este toba pe care am tot bătut-o de-a lungul ultimei sute de pagini. Doar pentru că rugăciunea este necesară nu înseamnă că ne vine natural s-o practicăm.

Calea de urmat: Nu rata nici o oportunitate de a-i învăța pe alții să se roage. În timp ce tu poți fi foarte bun în ce privește rugăciunea, o persoană care n-are nevoie de prea multă pregătire înainte de a conduce rugăciuni comune, ai face bine să știi că rugăciunile făcute fără pregătire ar putea să nu fie cele mai bune exemple de urmat pentru alții. Din nou, nu vreau să-ți spun că ar trebui să repeți papagalicește niște rugăciuni. Nici că ar trebui să acționezi actoricește. Ceea ce îți spun este să te pregătești dinainte, așa încât restul bisericii să fie zidită iar rugăciunea ta să devină un exemplu pentru aceștia.

Când vine vorba de cântare, toți vrem o melodie bine compusă. Când ajungem însă la rugăciune, mulți insistă pe improvizare. Pregătirea dinainte a rugăciunilor nu este vrăjmașul autenticității. Ea este aliat al clarității și o expresie a dragostei, nu doar pentru Dumnezeu, ci și pentru alții. Alcătuirea și citirea mai dinainte a rugăciunilor, ca și aducerea acestora înaintea lui Dumnezeu în prezența poporului Său este un act cu nimic mai puțin autentic decât a-i scrie soției tale o scrisoare și a-i înmâna acea scrisoare a doua zi. Cuvintele din scrisoare sunt compuse din inimă. Ba chiar ea ar putea să aprecieze mai mult faptul că ți-ai făcut timp pentru a-ți clarifica gândurile și pentru a le așterne pe hârtie. Pregătirea este o modalitate utilă de a comunica într-un mod clar dorințele inimii tale.

Noi nu îi învățăm pe oameni doar prin afirmații, ci și prin practică. Învață să folosești întrebarea „Cum mă pot ruga pentru tine?” oridecâteori auzi de o problemă sau o îngrijorare. Acționează așa încât problemele, preocupările și chiar obrajii roșii să devină un semnal pentru tine pentru a pune această întrebare.

Întrucât ne putem ruga lui Dumnezeu oricând, nu lăsa deoparte împlinirea acestei cereri. Roagă-te chiar acolo, și îi vei ajuta pe alții să învețe utilitatea rugăciunii. Copiii învață ce este un câine ascultând de îndemnul cuiva care le arată un câine de partea cealaltă a străzii, nu doar prin a se uita la definiția cuvântului câine din dicționar. Ei învață multe lucruri în contextul vieții reale. Rugăciunea funcționează în mod asemănător. Este un lucru bun să citești o carte pe tema rugăciunii. Cu toate acestea, este mai bine să ne eliberăm reciproc poverile și împreună să le ducem la înaintea lui Dumnezeu.

Ispita 5: Măsurarea eficienței întâlnirii voastre de rugăciune prin numărul de persoane care participă la ea.

Această ispită este una dintre cele mai dificile de surmontat, în special în societatea noastră orientată pe rezultate. Dacă te regăsești luptându-te luni sau ani la rândul în rugăciune cu doar câțiva credincioși care participă la întâlnirile voastre, poate fi ușor să crezi că faci ceva greșit. Vei fi ispitit să crezi că este nevoie să inovezi.

Calea de urmat: Gândește la intenție, nu la inovație. Cea mai bună modalitate pe care o cunosc de a fi intențional este să te rogi pentru orice lucru. Lasă ca ispita de a te îngrijora să slujească pe post de deșteptător divin, amintindu-ți că este momentul să te rogi. Și ai de-a face cu o mulțime de momente de acest fel de lungul întregii zile. Nu aștepta până la întâlnirea de rugăciune ca să te poți ruga cu cineva. Uneori, ceea ce slujește ca un fluid care aprinde flacăra și ne încălzește inimile noastre suficient de mult pentru a ne ruga împreună cu alții este tocmai acea rugăciune consecventă, pasionată și repetată.

De asemenea, așteaptă-te să fii dezamăgit. Foarte probabil, întâlnirea de rugăciune nu va fi atât de frecventată, cel puțin nu inițial. Tu însă continuă să lupți. Dacă sunteți cel puțin două persoane, aceea este o întâlnire de rugăciune. Nu te grăbi să renunți sau să presupui că trebuie să schimbi ceva. Este posibil să fie necesară o schimbare, dar este un lucru cert că tu trebuie să rămâi credincios. Fii ascultător față de ceea ce Dumnezeu ne-a chemat să facem ca biserică, și plantează acele semințe. Dumnezeu va da creșterea la vremea potrivită.

Cultivarea disciplinei rugăciunii în viața bisericii este un maraton, nu un sprint. Ea este asemenea procesului prin care o ghindă devine un stejar adult. Are nevoie de timp îndelungat și de o mulțime de lucruri obișnuite ce trebuie făcute, o lucrare care nu este recunoscută și nici apreciată cum se cuvine. Există multe lucruri exterioare care se împotrivesc cultivării disciplinei rugăciunii în viața bisericii, și niciunul nu este mai evident ca prosperitatea.

Rugăciunea crește adesea acolo unde există persecuție. Absența perioadelor dificile cultivă un simțământ al suficienței de sine, care ne face să credem că avem tot ceea ce ne trebuie. Nu renunța. Reamintește-i bisericii de nevoia ei disperată după Dumnezeu, apoi fă tot ceea ce poți pentru a duce această realitate la ușa ei, prin rugăciune. Pregătește-te să nu ai parte de o mulțime de oameni care să te urmeze inițial. Nu te îngrijora cu privire la acest lucru. Puterea rugăciunilor noastre nu se stă în numărul de oameni care se roagă, ci în disponibilitatea Aceluia căruia noi ne rugăm.

Valabilitatea

Așa cum ne-a învățat Domnul Isus prin exemplul Lui, rugăciunea este un lucru perisabil. Nu te gândi la modelul de rugăciune al Lui ca la un lucru îmbuteliat, care este menit să rămână așa de-a lungul întregii veșnicii.

Dimpotrivă, gândește-te la ea ca la o bucată proaspătă de pâine, care are o perioadă de valabilitate. Vorbesc aici despre pâinea adevărată, nu despre acele franzele de la fast-food, care și-ar putea asigura locul în perioadele escatologice, pentru că nu par să expire vreodată.

Utilitatea rugăciunii se vede în această viață. Pe pământul cel nou nu vom mai avea nevoie de rugăciune în felul în care am fost învățați să o folosim aici – anume să apelăm la Dumnezeu ca să-Și împlinească promisiunile față de noi. În veșnicie ne vom minuna de credincioșia Lui. Nu vom mai avea nevoie să cerem ca El să vină repede și să Își împlinească promisiunile. Biblia nu se sfârșește cu o rugăciune, ci cu o binecuvântare. Apocalipsa 20:20 prezintă rugăciunea ca Domnul să vină repede, apoi, în versetul 21, intervine pronunțarea binecuvântării și a harului asupra acelora dintre noi care Îl așteaptă.

„Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se Numele Tău” (Matei 6:9). Îi vom mulțumi veșnic pentru această realitate, dar nu vom mai avea niciun motiv să aducem această rugăciune ca pe o cerere înaintea Lui. Dumnezeu va locui cu noi! Raiul va întâlni pământul, iar Numele Lui va fi onorat de orice ființă de-a lungul întregii veșnicii.

„Vie Împărăția Ta; facă-se voia Ta, precum în cer și pe pământ” (Matei 6:10). Acest lucru se va fi împlinit deja. Nu, nu într-un sens de genul „deja, dar nu încă”, ci într-un sens complet, definitiv, deplin. Nu va mai fi nevoie să așteptăm după împlinirea vreunei alte profeții. Nu vor mai exista vrăjmași care să încerce să răstoarne Împărăția Lui. Ne vom bucura de faptul că acest lucru se va fi întâmplat deja. Nu vom mai avea nevoie să cerem ca acest lucru să aibă loc.

„Pâinea noastră zilnică dă-ne-o nouă astăzi” (Matei 6:11). Îl vom vedea față în față pe Acela care este Pâinea vieții.

„Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi le iertăm greșiților noștri” (Matei 6:12). Vom fi experimentat deja culminarea acestui adevăr într-un moment în care Isus nu va mai trebui să ne ierte niciun fel de păcat. Vom trăi în acea iertare fără a mai avea vreodată nevoie să-i iertăm pe alții, pentru că toți vor fi perfecți. Abilitatea noastră de a păcătui va fi complet îndepărtată.

„Și nu ne duce în ispită, ci izbăvește-ne de cel rău” (Matei 6:13). Satana își va petrece veșnicia în locul chinului veșnic pregătit pentru el, în timp ce noi ne vom afla în siguranță în casa pregătită pentru noi pe către Tatăl nostru iubitor. Se va face o separare infinită între noi și vrăjmașul sufletelor noastre. El nu va mai avea acces la noi.

În Rai, niciuna dintre cererile din rugăciunea domnească nu va mai fi necesară. Dumnezeu va fi împlinit deja tot ceea ce noi aveam nevoie până atunci. Singurul lucru pe care-l vom mai face de atunci înainte va fi să petrecem restul veșniciei mulțumindu-I.

Când Hristos ne învață cum să ne rugăm, El face acest lucru având înaintea Lui o lume fracturată. Asemenea manei creată pentru a fi consumată în aceeași zi, rugăciunea (în felul în care am discutat despre ea aici: poporul lui Dumnezeu strigând la Dumnezeu și cerându-I să împlinească promisiunile legământului Lui) are o perioadă de valabilitate. Utilitatea ei nu trece în ziua de mâine, care poate că va face parte din veșnicie. Așadar, nu aștepta până mâine ca să te folosești de ea. Ai la dispoziție ziua de astăzi. Acum te poți bucura de aer în plămânii tăi. Așadar, respiră adânc, respiră des și respiră împreună cu alții.

Note bibliografice și explicative

[←1]

John Stott în Ten Great Preachers, ed. Bill Turpie (Grand Rapids, MI: Baker, 2000), 117.

[←2]

Testul omniscienței lui Google eșuează aici. Se pare că doar Dumnezeu cunoaște autorul acestui citat. Unii spun că este Martin Luther, alții că este Martin Luther King Jr. Văzând că cel de-al doilea a purtat numele primului, haideți să presupunem că le putem atribui citatul amândurora.

[←3]

E. M. Bounds, E. M. Bounds on Prayer (Peabody, MA: Hendrickson, 2006), 118.

[←4]

James R. Estep Jr., Michael J. Anthony, and Gregg R. Allison, A Theology for Christian Education (Nashville: B&H, 2008), 6.

[←5]

Gary Millar, Calling on the Name of the Lord: A Biblical Theology of Prayer, New Studies in Biblical Theology (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2016), 27.

[←6]

Millar, Calling, 26.

[←7]

Millar, Calling, 27.

[←8]

John Calvin in Millar, Calling, 15–16.

[←9]

Mark Dever, What Is a Healthy Church? (Wheaton, IL: Crossway, 2007), 26.

[←10]

J. C. Ryle, A Call to Prayer: With Study Guide (Pensacola, FL: Chapel Library, 1998), 35, Kindle.

[←11]

J. I. Packer explică acest lucru cu detalii în capitolul „Sons of God” din cartea sa, Knowing God (1973; repr., Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 1993).

[←12]

Packer, Knowing God, 201.

[←13]

A. W. Tozer, Prayer (Chicago: Moody, 2016), 175.

[←14]

mâncarea soul (eng. soul food) face referire la bucătăria tradițională a afro-americanilor din America, caracterizată de pregătire și mai ales de servirea în familie. – n.tr.

[←15]

J. C. Ryle, A Call to Prayer: With Study Guide (Pensacola, FL: Chapel Library, 1998), 34, Kindle.

[←16]

Ryle, A Call to Prayer, 34–35.

[←17]

C. S. Lewis, A Grief Observed (1961; repr., New York: Bantam, 1976), 61.

[←18]

J.C. Ryle, A Call to Prayer: With Study Guide (Pensacola, FL: Chapel Library, 1998), 11, Kindle.

[←19]

Sir Arthur Conan Doyle, The Greatest Adventures of Sherlock Holmes (New York: Fall River Press, 2012), 151.

[←20]

Îi adresez mulțumiri lui James Allman, de la Dallas Theological Seminary.

[←21]

Charles H. Spurgeon, The Soul Winner (Updated Edition): How to Lead Sinners to the Saviour (Abbotsford, WI: Aneko Press, 2016), 84.

[←22]

Blake Morgan, “Netflix and Late Fees: How Consumer-Centric Companies Are Changing the Tide,” Forbes.com, October 7, 2016, https://www.forbes.com/sites/blakemorgan/2016/10/07/netflix-late-fees-and-consumer-centric-ideas.

[←23]

Gina Keating, “Five Myths about Netflix,” The Washington Post online, February 21, 2014, https://www.washingtonpost.com/opinions/five-myths-about-netflix/2014/02/21/787c7c8e-9a3f-11e3-b931-0204122c514b_story.html.

[←24]

Mark Dever, “Closed Mouths Lead to an Open Hell” (sermon, Capitol Hill Baptist Church, Washington, D.C., November 24, 2013).

[←25]

J. I. Packer, Evangelism and the Sovereignty of God (1961; repr., Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 2008), 106.

[←26]

Packer, Evangelism, 105.

[←27]

Charles H. Spurgeon, The Soul Winner (Updated Edition), How to Lead Sinners to the Saviour (Abbotsford, WI: Aneko Press, 2016), 38.

[←28]

Packer, Evangelism, 21.

9SEMNE

SERIA  ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

Această serie a 9Marks vă propune câte o carte scurtă, într-un limbaj accesibil, care abordează fiecare din cele nouă semne aduse în discuție de Pastorul Mark Dever, în bine-cunoscuta sa carte Cele 9 Semne ale Unei Biserici Sănătoase (plus o carte suplimentară pe tema doctrinei biblice).

Fiind utile pentru studiul individual sau de grup, aceste cărți concise te vor ajuta să înțelegi ce spune Biblia în legătură cu biserica locală și cum se construiește o congregație sănătoasă.

ZIDIND BISERICI SĂNĂTOASE

9Marks există pentru echiparea liderilor bisericilor cu o viziune biblică și resurse practice în vederea glorificării lui Dumnezeu între națiuni, prin intermediul bisericilor sănătoase.

În acest scop, dorim să vedem bisericile caracterizate de următoarele nouă semne ale sănătății:

1. Predicarea expozitivă

2. Teologia biblică

3. Înțelegerea biblică a Evangheliei

4. Înțelegerea biblică a convertirii

5. Înțelegerea și practicarea biblică a evanghelizării

6. Membralitatea biblică în biserică

7. Disciplina biblică a bisericii

8. Ucenicizarea biblică

9. Conducerea biblică a bisericii.

La 9Marks noi scriem articole, cărți, recenzii de carte și un jurnal online. Găzduim conferințe, înregistrăm interviuri și producem diferite alte resurse pentru a ajuta bisericile să reflecte gloria lui Dumnezeu.

Vizitați siteul nostru pentru a descoperi conținut în mai mult de 30 de limbi și înregistrați-vă pentru a primi gratuit jurnalul nostru online. Vedeți lista completă a siteurilor noastre în alte limbi aici:

9marks.org/about/international-efforts/.

9marks.org